Джек Лондон
Майкъл, братът на Джери

Превод от английски: Цветан Стоянов, 1962

chitanka.info

Предговор

Твърде рано в моя живот, може би поради вроденото ми ненаситно любопитство, аз започнах да не обичам представленията с дресирани животни. Именно любопитството ми развали този вид развлечения, защото ме накара да търся какво се крие зад дресировката и как тя е била постигната. А това, което открих зад чудесните зрелища и сценичния блясък, не беше никак красиво. То беше такава страшна съвкупност от жестокости, че по мое дълбоко убеждение никой нормален човек, след като научи за тях, не би могъл да се забавлява нито за миг, гледайки дресирани животни.

Не мога да кажа, че съм мекосърдечен. Литературните критици и мекосърдечните ме считат за първобитен звяр, който се възхищава от пролята кръв, насилия и ужаси. Без да споря дали тази ми репутация е основателна и приемайки я откъм тази й външна страна, позволете ми да прибавя, че наистина съм преминал през доста сурова школа в живота, и в сравнение с обикновените хора съм видял много повече нечовечност и жестокост — от моряшкото помещение и затвора, бордеите и пустинята, стаята за екзекуции и убежищата за прокажени до бойното поле и военната болница. Виждал съм ужасни смъртни случаи и осакатявания. Виждал съм да бесят малоумни, защото като малоумни не са имали пари за адвокат. Виждал съм как силни мъже изпадат в отчаяние и смелостта им рухва, виждал съм други мъже, доведени чрез тормоз до постоянна и бясна лудост. Гледал съм как стари и млади, дори дечица, умират от глад. Виждал съм да бият мъже и жени с камшици, тояги и юмруци, виждал съм и как камшици от носорогова кожа с такава сила се стоварват върху гърбовете на чернокожи момчета, че всеки удар отнася цяло парче кожа. И въпреки всичко това позволете ми накрая да прибавя, че никога не съм бивал така ужасѐн и потресен от хорската жестокост, както сред щастливата, смееща се и аплодираща тълпа, когато на сцената се изпълнява номер с дресирани животни.

Човек с издръжлив стомах и здрава глава би могъл да приеме много от несъзнателните и непреднамерени жестокости по света, извършвани в момент на гняв или от глупост. Аз имам такъв стомах и такава глава. Но ми се завива свят и ми се повдига от хладнокръвната, съзнателна, обмислена жестокост, която се крие зад деветдесет и девет на сто от представленията с дресирани животни. Жестокостта като изящно изкуство е достигнала съвършения си разцвет в този свят на дресираните животни.

Макар да имам издръжлив стомах и здрава глава, макар да съм свикнал с трудности, грубости и жестокости, аз открих, когато възмъжах, че несъзнателно съм се предпазвал от мъчителното чувство, което представленията с дресирани животни будеха у мен, като винаги при такива представления съм ставал и напускал залата. Казвам „несъзнателно“. Това значи, че никога не ми е минавала мисълта, че по този начин би могло да се нанесе смъртен удар върху самата дресировка. Просто исках да си спестя болката от зрелища, които биха ме огорчили.

Но напоследък моят възглед за човешката природа е станал такъв, че според мене никое нормално, здраво човешко същество не би търпяло тези зрелища, ако знаеше за непоносимата жестокост, която се крие зад тях и ги прави възможни. Тъй че осмелявам се още сега да направя три предложения:

Първо — нека всички хора се осведомят за неизбежната и постоянна жестокост, чрез която единствено животните могат да бъдат принудени да дават зрелища на една доходоносна публика. Второ — всички мъже и жени, момчета и момичета, които са се запознали с основите на дресировъчното изкуство, да се присъединят към местните и национални хуманитарни организации и към дружествата за закрила на животните, да станат техни членове.

Преди да направя третото предложение, трябва да кажа няколко встъпителни думи. Подобно на стотици хиляди хора и аз съм работил в области извън моята, старал съм се да организирам човешките маси в движения, които са целели да подобрят техните мизерни жизнени условия и да ги изтръгнат от немотията. Колкото и трудно да е това, още по-трудно е да убедиш човека да встъпи в организирано усилие, за да подобри лошите условия на по-низшите животни.

Всъщност всеки от нас ще пролее кървави сълзи и ще изтръпне от ужас, когато узнае за неизбежната жестокост и грубост, на които се крепи и дължи съществуването на дресировката. Но нито една хилядна от хората няма да се присъедини към каквато и да е организация за защита на животните, за да предотврати чрез думи, дела и доброволни помощи извършването на жестокости спрямо тях. Това е слабост на нашата човешка природа. Трябва да я приемем, както приемаме горещината и студа, свойството на непроницаемите тела да спират светлината и вечната сила на земното притегляне.

И все пак за нас, за деветдесет и девет и девет десети на сто от хората, дори при нашата собствена слабост, има едни друг, много по-лесен начин да се изкажем за премахване на жестокостта, с която една малка част от нас, за да забавляват останалите, се отнасят към дресираните животни, които в края на краищата са само по-низши животни от нас и живеят върху същата кръгла планета. Толкова е лесно. Няма нужда да мислим за членски вноски или секретари. Няма нужда да мислим за каквото и да е, освен в ония мигове, когато в някой театър или място за забавление ни представят дресировка на животни. Тогава, без много колебание, ние можем да изразим нашето неодобрение от такова зрелище, като станем от местата си и напуснем театъра, за да се разходим малко на чист въздух, и се върнем, когато това зрелище е свършило, за да се насладим на останалата част от програмата. Единственото, което трябва да направим, е да премахнем представленията с дресирани животни от всички обществени места за забавления. Да покажем на менажерите, че подобни зрелища не са популярни, докато един ден, в един миг те престанат да ги поднасят на своята публика.

Джек Лондон

Глен Елън

Окръг Сонома, Калифорния

8 декември 1915

Глава I

И тъй Майкъл, ловецът на негри, не можа да отплава от Тулаги на борда на „Йожени“. Веднъж на пет седмици параходът „Макамбо“ спираше в Тулаги на път от Нова Гвинея и Шортландските острови за Австралия. И нея вечер, когато „Йожени“ пристигна късно през нощта, капитан Келър забрави Майкъл на брега. Само по себе си това не значеше нищо, защото в полунощ капитан Келър беше отново на брега и докато той изкачваше високия хълм към къщата на комисаря, екипажът на парахода напразно претърсваше околността и крайбрежните бараки.

Всъщност един час преди това, докато „Макамбо“ хвърляше котва и капитан Келър слизаше по трапа от лявата страна, Майкъл се качи на борда през един илюминатор от дясната. Така стана, защото Майкъл нямаше опитност в живота, защото очакваше да срещне Джери на този параход, тъй като за последен път го бе видял в параход, и защото си бе намерил нов приятел.

Даг Доутри, стюард на „Макамбо“, би трябвало да разсъждава по-добре и да постъпва по-добре, ако не беше заслепен от собствената си особена и необикновена слава. Надарен по рождение с добродушен и мек характер и прекрасна физика, той се славеше с това, че в течение на двадесет години нямаше случай да не е свършил всекидневната си работа или да не е взел дневната си дажба от шест кварта бутилкова бира, дори — поне така се хвалеше той — когато бил на Германските острови, а там всяка бутилка съдържала 10 дражета разтворен хинин като предпазна мярка срещу маларията.

Капитанът на „Макамбо“ (а преди това същото бяха правили капитаните на „Морзби“, „Масена“, „Сър Едуард Грей“ и други параходи от компанията с чудноватото име „Бърнс Филп“) обичаше да го сочи с гордост на пътниците като същество безподобно и единствено в летописите на мореплаването. В такива случаи Даг Доутри, застанал долу на предната палуба, се правеше, че не забелязва нищо, и си вършеше работата, като от време на време хвърляше крадешком по някой поглед към мостика, откъдето го зяпаха капитанът и пътниците, и гордо пъчеше гърди, защото знаеше, че капитанът в тоя миг им казва: „Виждате ли го! Това е Даг Доутри, човекът-бъчва! В продължение на двадесет години никога не е бил нито пиян, нито трезвен и никога не е пропускал своите шест кварта бира на ден. Като го гледате, не бихте повярвали, но уверявам ви, така си е. Не мога да го разбера. Вдъхва ми възхищение. Непрекъснато работи — по цяла смяна, по смяна и половина, а понякога и по две смени. Боже мой, мен от една чаша бира би ми се разтуптяло сърцето и бих си развалил яденето. А той като че ли цъфти от тая работа! Погледнете го! Погледнете го!“

И така, знаейки речта на капитана, изпъчен и горд със своя подвиг, Даг Доутри продължаваше работата си на парахода с удвоена енергия и за реклама на забележителните си способности изгълтваше в такива дни седем кварта бира. Това беше особена слава, толкова особена, колкото са особени някои хора; и Даг Доутри намираше в нея смисъла на живота си.

Ето защо той отдаваше всичките си физически и духовни сили, за да поддържа тази своя слава на човек-бъчва. В свободното си време правеше гребени от костенуркови черупки и украшения за коси, за да припечели нещо, а и ловко умееше да краде чужди кучета. Някой трябваше да плаща за шестте литра, които, умножени по тридесет, правеха крупна сума за месеца, и тъй като този някой беше Даг Доутри, той намери за нужно да качи Майкъл на борда на „Макамбо“ през един илюминатор на дясната страна.

Тази нощ на плажа в Тулаги, докато разсеяно се чудеше какво е станало с лодката, Майкъл срещна набития, дебел сивокос корабен стюард. Приятелството между тях се установи почти моментално, защото Майкъл от весело паленце се бе превърнал във весело куче. Той беше много по-общителен и добродушен симпатяга от Джери, въпреки че познаваше твърде малко бели хора. Най-напред — мистър Хагин, Дарби и Боб от Мериндж; после капитан Келър и помощника му от „Йожени“ и накрая Харли Кенън и офицерите от „Ариел“. Беше открил, че всички те без изключение са съвсем различни, и то приятно различни от черната сган, с която го бяха научили да се държи презрително и господарски.

Още от първия поздрав Даг Доутри се оказа също като другите бели:

— Здравей, куче на бял човек, какво правиш тук, в тая страна на чернокожи?

Майкъл отвърна скромно и се престори на безразличен, но свиването на ушите и добродушните пламъчета в погледа го издадоха, че се преструва. Даг Доутри познаваше кучетата от пръв поглед и веднага забеляза всичко това, докато изучаваше Майкъл под светлината на фенерите, които черните момчета държаха там, където лодките разтоварваха товара си.

Стюардът бързо оцени две качества у Майкъл: явно беше симпатично и добро куче; и скъпо. Тая оценка накара Даг Доутри бързо да се огледа наоколо. В този момент наблизо имаше само чернокожи и техните очи бяха обърнати към морето, откъдето шумът на гребла в мрака ги предупреждаваше да са готови за следващата натоварена лодка. По-нататък, вдясно, под друг фенер той различи секретаря на комисаря и отговорника за стоката на „Макамбо“, които разгорещено спореха за някаква грешка в товарителницата.

Стюардът хвърли още един бърз поглед към Майкъл и взе решение. Той безразлично обърна гръб и тръгна надолу по брега, извън осветения кръг. На стотина ярда по-нататък седна на пясъка и зачака.

— Като нищо струва двадесет лири — промърмори Даг под носа си. — Ако не взема за него десет лири ей така, просто с едно „благодаря, госпожо“, значи, че съм сукалче, което не знае какво е териер и какво — хрътка. Разбира се, десет лири и после — в коя да е кръчма около Сидней!

А десет лири, превърнати в бутилки бира, пораждаха в главата му огромно лъчисто видение, което много приличаше на пивоварна.

Бързи стъпки по пясъка и тихичко сумтене го накараха да застане нащрек. Излезе тъй, както се бе надявал. Кучето го беше харесало още от самото начало и бе тръгнало след него.

Даг Доутри имаше подход и Майкъл разбра това, когато ръката на човека го стисна, обхванала част от челюстта от тънкото място на шията под ухото. В тази милувка нямаше заплаха, нищо преднамерено, нито страхливо. Беше сърдечна, доверчива и предизвика доверие и у Майкъл. Беше груба, без да причинява болка, властна, без да заплашва, уверена, без да прелъстява. На него му се стори най-естественото нещо на света да бъде така свойски хванат и разтърсен от съвсем чужд човек и един жизнерадостен глас да му говори:

— Ха така, пес. Дръж се за мене, дръж се за мене и може би някога ще те накичат с диаманти.

Наистина Майкъл никога не беше срещал толкова приятен човек. Даг Доутри знаеше, инстинктивно, разбира се, как да се отнася с кучетата. По природа в него нямаше жестокост. Никога не прекаляваше нито в строгостта, нито в милувките. Той не прекаляваше в стремежа си да се сприятели с Майкъл. Стремеше се към това, но така, че да не се разбере. Едва беше уловил Майкъл за муцуната — вместо поздрав, — когато пак го пусна и си даде вид, че съвсем го е забравил.

Той се зае да пали лулата си и изщрака няколко клечки — уж че вятърът ги гасеше. Но докато те изгаряха чак до пръстите му и докато той се преструваше, че всмуква усилено, изпод рунтавите му посивели вежди неговите малки, умни, сини очи упорито наблюдаваха Майкъл. А Майкъл, с вирнати уши и втренчен поглед, се вглеждаше в този непознат, който сякаш никога не му е бил непознат.

Единствено разочарование Майкъл изпита от това, че възхитителният двукрак бог престана да му обръща внимание. Кучето дори се опита да го предизвика към по-близко познанство с покана за игра, като за тази цел стремително вдигна предните си лапи, след това ги плесна надолу и ги изпъна право пред себе си, а тялото му образува от задника напред такава извивка, че гърдите му почти допряха пясъка. Късата му опашка махаше добродушно и той излая остро, подканящо. А човекът безразлично и спокойно дърпаше от лулата си в мрака, настъпил след третата клечка.

Едва ли някога едно тъй долно намерение за измама е било прикривано от такива умели ласки, с каквито човекът-бъчва, старият корабен стюард, дръзко прелъсти Майкъл. Когато Майкъл, осъзнал до известна степен обидната липса на интерес у човека, се размърда, заплашвайки да си отиде, Даг грубо му подхвърли:

— Дръж се за мене, куче, дръж се за мене!

Даг Доутри безмълвно се изхили, когато Майкъл се приближи и започна продължително и усърдно да души крачолите му. Той се възползува от неговата близост, за да го види по-добре, и като раздухваше лулата си, заоглежда чудесното тяло на кучето.

— Ценно куче, с ценни качества — каза той одобрително. — Слушай, пес, ти можеш като нищо да получиш награда на всяка кучешка изложба, където и да е. Единственият ти недостатък е това ухо, но и аз самият, кажи-речи, бих могъл да го изгладя. Иначе всеки ветеринар ще го оправи.

Той небрежно отпусна ръка върху ухото на Майкъл и с чувствена нежност започна да чеше с края на пръстите си ухото в основата, там, където неговите корени се сливаха с яката кожа, опъната върху черепа. И това се хареса на Майкъл. Никога човешка ръка не е била толкова интимна с ухото му, без да го заболи. Тези пръсти предизвикваха само физическа наслада, така остра, че цялото му тяло се виеше и гърчеше от признателност.

След това дойде ред ухото да бъде бавно и леко издърпано нагоре — пръстите се плъзгаха до самия му връх, като предизвикваха приятен гъдел чак в корените. Това ставаше ту с едното, ту с другото ухо, а през цялото време човекът тихо изричаше някакви думи, които Майкъл не разбираше, но приемаше, че са отправени към него.

— Главата е наред, хубава и плоска — мърмореше Даг Доутри, като най-напред прекара пръсти по нея, а след това запали една клечка. — И без бръчки, а и какви челюсти — хубави и яки, пък бузите не са нито много дебели, нито много слаби.

Той прокара пръсти от вътрешната страна на устата му и забеляза колко силни и равни са зъбите, измери ширината на гърба и вдлъбнатината на гърдите. Накрая повдигна едната лапа. На светлината на друга клечка прегледа и четирите крака.

— Черни, съвсем черни, до самия нокът — каза Доутри, — таквиз чистокръвни крака едва ли е имало друго куче, пръстите изпънати и извивката — както му е редът, хем малка, хем не съвсем малка. На времето татко ти и майка ти сигурно са отнасяли наградите.

Майкъл започваше да става неспокоен от това подробно изследване, но Доутри, още несвършил опипването на бедрата и коленните стави, спря и хвана с магическите си пръсти опашката на Майкъл, докосна мускулите, от които започваше, натисна и поглади гръбнака, чието продължение беше тя, и я заувива най-предизвикателно и гальовно. А Майкъл беше опиянен и въртеше задницата си ту насам, ту нататък под гладещите го пръсти. С отворени длани, прихванали го отстрани и отчасти отдолу, човекът изведнъж го повдигна от земята. Но кучето не успя дори да се разтревожи, защото Даг веднага го пусна.

— Двайсет и шест-седем, над двайсет и пет си още отсега, обзалагам се десет срещу едно, а когато пораснеш напълно, ще станеш трийсет — каза Даг Доутри. — Но какво от това? Мнозина членове на журито си умират за трийсет фунта. А и ти винаги ще можеш да смъкнеш с тренировки няколко унции. Ти си един път куче и всичко ти е наред. Имаш тяло на бегач и тегло на борец, а краката ти не са обрасли.

— Да, сър, да, господин Кучо, теглото ти е добро, а това ухо може да го изглади всеки почтен кучешки доктор. Обзалагам се, че има поне стотина души в Сидней, които още сега биха ми бутнали двайсет лири, само и само да си техен.

И тогава, за да не би Майкъл погрешно да помисли, че много се занимават с него, Доутри се облегна назад, запали наново лулата си и привидно забрави за неговото съществуване. Вместо той да прави опити за сближаване, искаше да накара Майкъл да стори това.

Майкъл така и стори — той взе да трие страни о коленете на Доутри, да мушка глава под ръката му, за да си изпроси още от онова блажено чесане по ухото и галене по опашката. Вместо това Доутри го хвана за муцуната и бавно задвижи главата му нагоре-надолу, като му говореше:

— Чие куче си ти? Ами ако си куче на някой черен, няма да е честно. Ами ако някой черен те е откраднал, ще е ужасно. Я си помисли каква жестока съдба имат понякога кучетата. Срамота е! Никой бял няма да се примири негър да има куче като тебе — ето пред тебе един бял, който няма да се примири с това. Какво нещо! Някакъв си негър ще те притежава, без дори да знае как да те дресира. Разбира се, че негър те е откраднал. Ако ми се мерне сега пред очите, седем кожи ще смъкна от него. Като нищо. Ти само ми го покажи, това се иска, и гледай какво ще му се случи! Я виж ти, да получаваш заповеди от някакъв си негър и да те праща насам-натам! Не, господин Кучо, това няма да продължи. Идваш с мене и, чини ми се, няма защо повече да те подканям.

Даг Доутри се изправи и нехайно тръгна по брега. Майкъл погледна след него, но не го последва. Много му се искаше, но не го бяха поканили. Най-после Доутри цъкна тихо с уста. Толкова тихо, че той самият едва се чу и прие звука на доверие, вярвайки по-скоро на устните си, отколкото на ушите си. Никое човешко същество не би могло да го чуе от разстоянието, на което беше Майкъл; но Майкъл го чу и доволен се спусна след него с големи скокове.

Глава II

Даг Доутри крачеше по брега, а Майкъл ту го следваше по петите, ту радостно се втурваше в кръг около него, колчем се повтореше този странен тих звук; Доутри спря до границата на осветения кръг, където някакви неясни фигури разтоварваха лодките, а секретарят на управителя и икономът на „Макамбо“ все още спореха по товарителницата. Когато Майкъл понечи да отиде напред, човекът го спря със същия нечленоразделен, почти нечут звук, приличен на целувка.

Защото Доутри съвсем не държеше да го видят, че се занимава с кражби на кучета, и мислеше как незабелязано да се качи на парахода. Той заобиколи светлината на фенерите и продължи по брега към туземното село. Както бе предвидил, всички работоспособни мъже бяха долу на пристана, където разтоварваха стоката. Колибите от трева изглеждаха безлюдни, но най-сетне от една от тях се чу свадлив и писклив старчески глас:

— Кой е там?

— Мене обикалял тука дълго — отговори той на заваления английски, който се говори в западната част на Южния Тихи океан. — Мене от парахода. Ако тебе вземе мене на кану и закара на парахода, мене дава тебе, мой човек, два къса тютюн.

— Ако тебе даде мене десет къса — добре — беше отговорът.

— Мене дава тебе пет къса — завърза пазарлък човекът-бъчва. — Ако тебе не харесва тез пет къса, тогава тебе, мой човек, може върви по дяволи.

Настана тишина.

— Харесва ли тебе тез пет къса? — настоя Доутри към тъмния вход.

— Мене харесва тез — отговори тъмнината и от нея тялото, на което принадлежеше този глас, се приближи с такива странни звуци, че стюардът запали клечка кибрит, за да го види.

Пред него, опрян на патерица, стоеше старец с гуреливи очи. Те бяха наполовина покрити от някаква болестна ципа, а частта, която не беше още покрита, бе червена и възпалена. Косата му беше келява, на отделни мръсносиви фъндъци. Кожата му бе изпъстрена с белези, набръчкана и на петна, моравосиня, покрита със сив слой, който човек би помислил за боя; ако не беше ясно, че е сраснал с кожата и е неразделна част от нея.

„Проклет прокажен!“ — помисли Доутри, докато очите му бързо разглеждаха ръцете и краката, за да открият дали не липсват пръсти. Но тези принадлежности на стареца бяха на мястото си, въпреки че единият крак го нямаше от половината бедро надолу.

— Гледай ти! Къде оставил тоз крак, мой човек? — запита Доутри, като посочи мястото, където би трябвало да бъде липсващият крайник.

— Голяма риба — акула, го отмъкнала — захили се старикът и вместо уста показа някаква ужасна беззъба дупка. — Мене много, много стар — пропя еднокракият Метусалем. — Много, много отдавна мене не пушил тютюн. Ако тебе, бял господар, даде мене бързо едно къс, мене гребе, гребе на твой параход.

— Ами ако мене не даде? — нетърпеливо отвърна стюардът.

Вместо отговор старецът се обърна и закуцука на една страна към колибата, като се подпираше на патерицата и размахваше остатъка от крак във въздуха.

— Дадено — побърза да извика Доутри. — Мене дава тебе бързо да пуши, мой човек!

Той бръкна в джоба на палтото си за валутата, която вървеше по Соломоновите острови, и отдели един къс от пачката пресован тютюн. Старецът посегна жадно към тютюна, взе го и целият се преобрази. Той заиздава тихи, напевни звуци, които навремени преминаваха в остри, сякаш мъчителни викове, хем възторжени, хем нервни, докато извади от една дупка на ухото си черна глинена лула и с разтреперани ръце натика в нея евтините листа развален тютюн „Вирджиния“.

После притисна с палец напълнената лула и изведнъж се пльосна на земята — патерицата до него, а единственият му крак, така свит, че старикът приличаше на безкрако тяло. Той бръкна в малката торбичка, изплетена от кокосови влакна, която висеше на врата му пред изсъхналата вдлъбната гръд, извади кремък, желязо и прахан и докато нетърпеливият стюард му предлагаше кибрит, изкара искра, хвана я на праханта, раздуха я хубаво и запали лулата.

След първото силно вдъхване на дима той спря да стене и да вика, възбудата му спадна и Доутри, който му влизаше в положението и чакаше, видя, че ръцете и увисналите му устни престанаха да треперят, от ъглите на устата вече не течеше лига и спокойствие обзе възпалените остатъци от очи.

Какво беше видението на стареца в последвалата тишина, Доутри не се опита да отгатне. Той беше достатъчно зает със своите собствени видения; пред него ясно се открояваше мрачната голота на бедняшкия приют, където някакъв старец, много приличен на това, което той самият щеше да стане, несвързано мърмореше, хленчеше и просеше трохи тютюн за старата си глинена лула и където за най-голям негов ужас нямаше нито глътка бира, камо ли шест кварта.

А Майкъл, който наблюдаваше на мъжделивата светлина от луната сцената между двамата мъже, единият седнал в тъмното, а другият прав, не знаеше нищо за трагедията на старостта, но му беше ясно, непоколебимо ясно огромното очарование на този двукрак бял бог, който го бе галил зад ушите, по опашката и гръбнака и така спечелил сърцето му.

Когато лулата бе изпушена докрай, старият туземец учудващо сръчно се изправи с помощта на патерицата върху единствения си крак и закуца към брега. Наложи се и Доутри да помогне, за да смъкнат малкото кану от пясъка във водата. То беше дълбано и толкова старо и овехтяло, колкото притежателя си, и за да се качи на него, без да го преобърне, Доутри намокри единия си крак до глезена, а другия — до коляното. Старецът се прехвърли вътре, като с цяло тяло се претърколи през борда на кануто, и то толкова бързо, че преди то да започне да се преобръща, тялото му премина опасната точка и кануто се уравновеси.

Майкъл остана на брега, като чакаше покана. Той още не беше взел решение, но беше толкова близо до него, че само чакаше да чуе пак онзи звук от устата на Даг. Стюардът изцъка толкова тихо, че старецът не го чу, но Майкъл скочи от пясъка право към кануто и се озова вътре, без дори да си намокри краката. Като стъпи на рамото на Доутри, той се спусна долу в дъното на кануто. Доутри отново издаде звука, приличен на целувка, и Майкъл се извърна така, че да е с лице към него, седна и сложи глава върху скута на стюарда.

— Мога да се закълна над цял куп библии, че това куче просто ме последва — захили се той над ухото на Майкъл, а после изкомандува: — Карай, карай, мой човек!

Старецът послушно натопи греблото и започна бавно и несигурно да се насочва към групата светлини, които означаваха „Макамбо“. Но той беше твърде слаб, постоянно се задъхваше и пъшкаше от умора; и спираше да почива след всяко второ загребване. Стюардът нетърпеливо взе от него греблото и се залови за работа.

На половината път до кораба старецът престана да пъшка и заговори, като посочи с глава към Майкъл.

— Това куче, той на голям бял господар на кораб… тебе дава мене десет къса тютюн — прибави той след съответната пауза, за да даде време, през което мисълта му да бъде възприета.

— Мене халоса тебе по тиквата! — весело го увери Доутри. — Бял господар на кораб голям приятел на мене. Точно сега него на „Макамбо“. Мене занесе кучето на „Макамбо“.

Старецът не каза нищо повече и въпреки че живя много години след това, никога не спомена среднощния пътник на кануто, който отведе Майкъл със себе си. Когато същата нощ по-късно той чу и видя тълпата хора и суматохата на брега, където капитан Келър обръщаше всичко наопаки, за да търси Майкъл, старият еднокрак дискретно си премълча. Кой беше той, за да си търси белята от тези странни същества — белите господари, които идваха и си отиваха, и разбойничеха, и господствуваха!

Всъщност старецът постъпи, както постъпваше цялата негова черна меланезийска раса. Белите вървяха по неведоми и непонятни пътища към също така неведоми и непонятни цели. Те представляваха друг свят, една пиеса на висши същества, върху недостъпна сцена, в която нямаше такава реалност, каквато черните хора да приемат за реалност; сцена, по която белите хора се движеха като призраци от някой сън, като сенки върху огромната и тайнствена завеса на вселената.

Трапът беше от лявата страна на парахода, но Даг Доутри загреба към дясната и спря кануто под един отворен илюминатор.

— Куейк! — тихо извика той веднъж, след това още веднъж.

При второто повикване една глава затъмни светлината на илюминатора и пискливо се обади:

— Мене тука, господарю!

— Тука води едно куче — прошепна стюардът. — Дръж вратата затворена! Чакай мене! Хайде!

Той бърже подхвана Майкъл, повдигна го, подаде го нагоре в невидимите ръце, които се протягаха от желязната стена на парахода, и загреба напред към един от товарните люкове. Като бръкна в джоба си, той изсипа в ръцете на стареца пълна шепа тютюн и отблъсна кануто, без да го е грижа дали неговият безпомощен притежател изобщо ще стигне брега.

Старецът не се докосна до греблото и дори не погледна високия параход, когато кануто се плъзна покрай него и потъна в тъмнината зад кърмата му. Той беше твърде зает да брои тютюневото богатство, което се изсипа върху него. Не беше лесно това броене. Познанията му за числата свършваха с пет. Като преброи до пет, той започна наново и преброи втора петорка. Стигна до три петорки и два къса в повече; по този начин накрая той получи точно такова познание за броя на късовете, каквото би получил обикновеният бял човек чрез простото число седемнадесет.

Това беше повече, много повече, отколкото бе поискала неговата алчност. Въпреки всичко той не се учуди. Нищо от това, което вършеха белите хора, не можеше да го учуди. Ако вместо седемнадесет пръчките бяха две, той също не би се учудил. Тъй като всички действия на белите бяха изненадващи, един туземец би се изненадал само ако извършат нещо неизненадващо.

Като гребеше, пъшкаше и си почиваше, забравил призрачния свят на белите, познаващ само реалността на планината Тулаги, която прорязваше с тъмното си било бледото сияние на звездното небе, реалността на морето и на кануто, което така трудно караше, и реалността на отпадащата мощ и на смъртта, с която сигурно щеше да свърши всичко, черният старец бавно се добра до брега.

Глава III

Но да се върнем към Майкъл. Повдигнат във въздуха и подаден на невидими ръце, които го издърпаха през тесния меден кръг в осветената стая, Майкъл се огледа около себе си в очакване да види Джери. Но Джери в този момент лежеше свит до койката на Вила Кенън върху наклонената палуба на „Ариел“, докато това красиво корабче, оставило зад себе си Шортландските острови на път право към Нова Гвинея, подлагаше своите бордове на тихите вълни около него и под напора на освежителните пасати гонеше със скорост единадесет възла. Вместо Джери, с когото последния път се бяха разделили на един параход, Майкъл видя Куейк.

Куейк? Добре, Куейк си беше Куейк, личност, която се различаваше повече от другите хора, отколкото другите хора обикновено се различават помежду си. Никога по-странно създание не се е носило по вълните на живота. Според нормалното човешко мерило той беше на седемнадесет години; но върху сухото му лице, набръчканото чело, вдлъбнатите слепоочия и дълбоко хлътналите очи бе отпечатано цяло столетие. От тънките му крака, които изглеждаха крехки като сламки, с кости, обвити от захабена кожа, под която очевидно нямаше мускули — от подобни нежни стебла се издигаше тялото на дебел човек. Огромният и надут стомах се поддържаше отлично от едри и масивни бедра, а раменете му бяха широки като на Херкулес. Но погледнати отстрани, рамената и гърдите бяха съвсем сплескани. В тази част на телесното си устройство той изглеждаше направен едва ли не в две измерения. Ръцете му бяха тънки като краката и когато Майкъл го видя за първи път, Куейк му се стори досущ като червен паяк с огромен корем.

Той се заоблича — работа за няколко секунди, — като надяна платнени панталони и блуза, мръсни и протрити от дълга употреба. Два пръста на лявата му ръка бяха свити завинаги — нещо, по което един специалист би познал проказата. Въпреки че Даг Доутри имаше върху него такова право на собственост, каквото би имал, ако притежаваше фактура, че го е купил, той не знаеше, че този застинал гърч на съсипаните нерви беше признак за ужасната болест.

Начинът, по който се бе сдобил с тази собственост, беше твърде прост. На Кайзер Вилхелм, един от Адмиралтейските острови, Куейк бе направил това, което на наречието на Южния Тихи океан се наричаше „скок с главата надолу“. Или, с други думи, той беше скочил заедно с проказата си в ръцете на Даг Доутри. Разхождайки се по туземните пътеки край джунглата до самия бряг, за да види по стар навик какво може да се задигне, стюардът бе задигнал Куейк. И го беше задигнал в твърде критичен за него момент.

Преследван от двама твърде енергични младежи, въоръжени със закалени железни копия, Куейк се носеше невероятно бързо върху пръчковидните си нозе, докато накрая падна изтощен пред Доутри и го погледна с молещите очи на сърна, бягаща пред разярени хрътки. Доутри се заинтересува от случая и интересът му бе твърде бурен; защото той се страхуваше много от микроби и инфекции и когато двамата енергични младежи се опитаха да го прободат със замърсените си копия, грабна копието от единия, а другия приспа с ляв прав в челюстта. Един миг по-късно младежът, чието копие държеше, вече спеше при първия.

Възрастният стюард не се задоволи само с копията. Докато спасеният Куейк продължаваше да стене в краката му и да бръщолеви благодарности, той се зае да съблича онези, които и без това бяха голи. Наистина те нямаха никакви дрехи, но от вратовете им той свали по една огърлица от делфинови зъби, която беше равностойна на цял златен соверейн. От заплетените къдрици на единия гол младеж той измъкна ръчно изработен гребен с много тънки зъби и великолепна дръжка, инкрустирана със седеф; по-късно го продаде на един антикварен магазин в Сидней за осем шилинга. Свали също от носовете и ушите им украшенията от кости и костенуркова черупка и задигна полумесеца от черупка на бисерна мида, широк близо половин метър — за него навсякъде биха му дали петнадесет шилинга. Двете копия продаде по-късно по пет шилинга парчето на туристите в порт Морзби. Не беше леко за корабния стюард да поддържа своята шестквартова слава.

Накрая Доутри се обърна, за да се раздели с енергичните младежи, които вече се бяха свестили и го стрелкаха с горящите си очи на диви животни, а Куейк го последва по петите, и то толкова отблизо, че от време на време го настъпваше и го караше да се спъва. Ето защо Доутри натовари Куейк с плячката и го пусна пред себе си по пътеката към брега. И през целия път до парахода Даг Доутри се хилеше самодоволно и цъкаше с език при вида на плячката и при вида на Куейк, който приличаше на буре върху тънките си крака-стъбла и се спъваше и бързаше в някакъв фантастичен тръс. На парахода, който се именуваше „Кокспър“, Доутри убеди капитана да впише Куейк в екипажния списък като помощник на стюарда с десет шилинга месечна заплата. Освен това той научи и историята на Куейк.

Цялата работа била заради едно прасе. Двамата енергични младежи били братя и живеели в едно съседно на неговото село, а прасето било тяхно — това разправи Куейк на своя невъзможен английски. Той, Куейк, никога не бил виждал прасето. Разбрал за съществуването му едва след неговата смърт. Двамата млади хора обичали това прасе. Но какво от това? То не засягало Куейк, който не знаел нищо за тази им обич, както не знаел нищо и за самото прасе.

За първи път чул за него, твърдеше той, когато из селото се пуснал слух, че прасето е мъртво и някой трябва да умре заради него. Такова нещо било в реда на нещата, отговори той на въпроса на стюарда. Такъв бил обичаят. Когато някое любимо прасе умре, обичаят заставял собствениците му да тръгнат и да убият някого, когото и да било. Разбира се, най-добре би било да убият този, чиято магия е накарала прасето да се разболее. Но ако не го открият, тогава всеки друг би могъл да го замести. По такъв начин Куейк бил избран за изкупителна жертва.

Даг Доутри пиеше седми кварт бира — дотолкова се бе увлякъл от тъжното романтично чувство, което му вдъхна тази случка в тъмните джунгли, където убиваха непознати хора само защото някакво прасе умряло.

Разузнавачите плъзнали по пътеките, Куейк съобщил, че двамата ощетени притежатели на прасето пристигнали и всички от селото се разбягали в джунглите и се покатерили по дърветата — всички, с изключение на Куейк, който не можел да се катери по дървета.

— Честен дума — завърши Куейк, — мене не направил това прасе болен!…

— Честен дума — рече Даг Доутри, — тебе голям дявол, ти с тоз прасе нещо направил. Тебе много прилича на дявол. Който те види, призлява му. Тебе прави мене много да ми призлява.

За стюарда стана обичай, след като изпиеше шестата си бутилка, да вика Куейк, преди да си легне, и да го кара да му разправя историята си. Тя го отнасяше в детинството му, когато подобни истории за диви людоеди от далечни страни възбуждаха неговото въображение и той мечтаеше някой ден сам да ги види. „А ето че сега — хилеше се на себе си той — един истински людоед е мой роб!“

Куейк беше наистина роб, все едно че Доутри го бе купил от някое тържище за роби. Когато стюардът се местеше по параходите на компанията „Бърнс Филп“, той винаги се уславяше Куейк да го придружава и да бъде нает за десет шилинга на месец. По този въпрос Куейк нямаше думата. Дори да поискаше да избяга в някое австралийско пристанище, беше излишно Доутри да го пази. За това имаше грижа Австралия с политиката си на „само бели“. Никое цветнокожо човешко същество, било то малаец, японец или полинезиец, не можеше да остане на брега, без да брои на властта сто лири като гаранция.

Куейк нямаше никакво желание да бяга и по останалите острови, които посещаваше „Макамбо“. Остров Кайзер Вилхелм, единствената му позната земя, беше неговото мерило за другите острови. И тъй като Кайзер Вилхелм беше людоедски остров, Куейк можеше да заключи само, че и на другите острови се поддържа същият режим на хранене.

А колкото до Кайзер Вилхелм, „Макамбо“, а преди това „Кокспър“, спираше там всеки десет седмици; но най-ужасната заплаха, с която Доутри го държеше в ръцете си, беше, че ще го свали на острова, където двамата енергични младежи все още жалеха за своето прасе. Всъщност при всяко пристигане на „Макамбо“ те, като по разписание, приближаваха с лодка до него, въртяха се наоколо и правеха кръвожадни гримаси на Куейк, който от своя страна им отвръщаше от палубата с подобни гримаси. Доутри дори поощряваше тази размяна на любезности, за да убие у него всяка надежда, че някога ще се добере до родното си село.

Ето защо Куейк нямаше желание да напусне господаря си, който в края на краищата беше мил и справедлив и никога не бе вдигал ръка върху него. След като се съвзе от морската болест в началото, която вече не го повтори, защото никога не стъпваше на суша, Куейк беше убеден, че живее в земен рай. Нямаше защо да се страхува, че не може да се катери по дърветата, защото никаква опасност не го заплашваше. Получаваше редовно храна и всичко, от което се нуждаеше; и то каква храна! Никой от неговото село не би могъл насън дори да получи поне един от многото деликатеси, които той постоянно поглъщаше. По тези причини той бързо надмогна леката атака на носталгия и беше най-доволното човешко същество, което някога е плавало по моретата.

И Куейк беше този, който изтегли Майкъл през илюминатора на кабината на Даг Доутри и чакаше тази почтена личност да пристигне по заобиколен път през вратата. След като огледа набързо стаята, подуши койката и под нея, от което разбра, че Джери го няма, Майкъл насочи вниманието си към Куейк.

Куейк се стараеше да се държи приятелски. За да изяви приятелството си, той издаде някакъв гърлен звук, но Майкъл изръмжа срещу този туземец, който се бе осмелил да го докосне (Майкъл бе научен, че това е осквернение) и който сега се осмеляваше да се обърне към него, свързания единствено с белите богове.

На този рязък отпор Куейк отговори с глупаво хилене и понечи да пристъпи към вратата, за да бъде готов да я отвори при идването на своя господар. Но още щом вдигна крак, Майкъл се хвърли върху него. Куейк веднага се спря и Майкъл се отдръпна, но продължи да го гледа внимателно. Какво знаеше той за този странен туземец, освен че беше черен и че в отсъствието на белия господар всички туземци трябва да бъдат наблюдавани? Куейк се опита бавно да потътри крак по пода, но този номер беше известен на Майкъл и целият настръхнал, той го спря веднага с ръмжене.

Доутри завари точно тази сцена и докато се възхищаваше от Майкъл на силната електрическа светлина, разбра какво е положението.

— Куейк, я тебе да върви малко с този крак! — заповяда той, за да се увери още веднъж.

Страхливият поглед, който Куейк хвърли към Майкъл, беше достатъчно убедителен, но стюардът настоя. Куейк неохотно се подчини, но още ненаправил и крачка, Майкъл се хвърли върху него. Той замръзна ужасен, а Майкъл, готов всеки миг да скочи пак, описа около него заплашителен полукръг.

— Закова те на място, а? — възкликна Доутри. — Какъв ловец на негри, бога ми, цяло богатство!

— Хей, Куейк, я тебе да върви и донесе онез две бутилки от леден шкаф — нареди той с властен глас.

Куейк го погледна умолително, но не се помръдна. Не се помръдна и когато заповедта бе повторена още по-рязко.

— Дявол го взел! — изрева стюардът. — Ако тебе не донесе бира бърже, ще друсна тебе осем дежурства поред и половин дежурство отгоре. Ако тебе не донесе бърже, мене накара тебе слезе на брега и направи разходка на остров Кайзер Вилхелм.

— Мене не може — изплашено промърмори Куейк. — Тоз око на куче много гледа мене. Не харесва този куче да прави мене кай-кай.

— Този куче плаши тебе? — попита господарят му.

— Честна дума, този куче плаши мене много.

Даг Доутри беше доволен. Той беше ожаднял от пътешествието си по брега, та прекрати тази сцена.

— Хей, куче — обърна се той към Майкъл, — това тука момче е добро. Разбираш ли? Добро момче.

За да покаже, че се опитва да разбере, Майкъл завъртя опашка и присви уши. Когато стюардът потупа туземеца по гърба, Майкъл се приближи и подуши двата крака, които сякаш бяха заковани за пода.

— Върви! — заповяда Доутри. — Върви бавно, момче! Бавно! — предупреди той, въпреки че нямаше нужда.

Майкъл се наежи, но остави Куейк да направи първата страхлива стъпка. При втората той вдигна поглед към Доутри, за да бъде сигурен.

— Всичко е наред — успокои го той. — Това момче е мое момче. Добро момче. Гарантирам за него.

Майкъл се засмя с очи, за да покаже, че разбира, обърна се небрежно и се зае да изследва една отворена кутия на пода, в която имаше костенуркови черупки, ножовки и гласпапир.

— А сега — продума изтежко Доутри, като се настани в креслото с бутилка в ръка, а Куейк коленичи пред него да му развърже обувките, — сега да ти измислим име, господин Кучо, име, достойно за твоя произход и за моята фантазия.

Глава IV

Отрасналите ирландски териери са известни не само със своята смелост, вярност и способност да обичат, но и със своето хладнокръвие, удивително самообладание и въздържаност. Те трудно губят присъствие на духа; могат да разпознаят гласа на господаря си в разгара на най-ожесточената битка и да му се подчинят; те никога не изпадат в истерия, както обикновено се случва, да кажем, с фокстериерите.

У Майкъл нямаше дори следа от истерия, въпреки че се възбуждаше и избухваше по-лесно от своя кръвен брат Джери, а колкото до майка му и баща му, те в сравнение с него бяха наистина една стара, спокойна двойка. Порасналият Майкъл беше много по-игрив и буен от порасналия Джери. Неговият кипящ дух беше винаги готов да избухне при най-малкия повод и както показа по-късно, той можеше да умори от игра някое малко кученце. Накратко Майкъл беше весела душа.

Думата „душа“ е употребена съзнателно. Каквото и да представлява човешката душа — дух на познанието, самоличност, съзнание, индивидуалност, — Майкъл положително притежаваше това неосезаемо нещо. Неговата душа, различна само по степен от човешката, имаше много от нейните качества. Той познаваше обичта, тъгата, радостта, гнева, гордостта, свенливостта, хумора. Трите основни свойства на човешката душа са паметта, волята и умът; а Майкъл имаше памет, воля и ум.

Както човека, той не общуваше с външния свят чрез петте си сетива. Както у човека, резултатът от това общуване бяха усещанията. Както у човека, тези усещания понякога прерастваха в чувства. Най-сетне, както човек, който можеше да възприема, възприятията после разцъфтяваха в мозъка му като представи, разбира се, не толкова обширни, дълбоки и сложни като представите на хората, но все пак — представи.

Може би, за да не унизим човека с такова съпоставяне на най-висшите прояви на живота, би трябвало да признаем, че усещанията на Майкъл не бяха така изострени, ако сравним, да кажем, едно убождане по неговата лапа с едно убождане по човешката длан. Трябва да се признае също, че мислите, които озаряваха мозъка му, бяха по-замъглени и по-неточни от подобни мисли у човека. След това трябва да се признае, че Майкъл никога, никога, дори в течение на хиляда живота, не би могъл да докаже теоремата на Евклид или пък да реши едно квадратно уравнение. Все пак той без съмнение беше способен да стигне до знанието, че три кокала са повече от два кокала и че десет кучета представляват по-опасен противник, отколкото две.

Само едно нещо не може да се признае — че Майкъл не би могъл да обича толкова предано, толкова чистосърдечно, неегоистично, лудо, самопожертвователно, както обича човекът. Напротив, той обичаше точно така, и то не защото беше Майкъл, а защото беше куче.

Майкъл бе обичал капитан Келър повече от собствения си живот. Както Джери не би се подвоумил да се пожертвува за своя Шкипер, така и той не би се подвоумил да се пожертвува за капитан Келър. А с течение на времето, след като се убеди, че капитан Келър заедно с Мериндж и Соломоновите острови бяха изчезнали в небитието, за него стана съдба да обича също така всеотдайно стюарда, човека-бъчва, който така добре се разбираше с него и така ласкаво цъкаше с устни, Куейк — не, защото Куейк беше черен. Той просто приемаше Куейк като придатък, като част от човешкия бит, като вещ на Даг Доутри.

Но този нов бог не му беше известен под името Даг Доутри. Куейк му викаше „господарю“; но Майкъл беше чувал и други бели хора да бъдат наричани така от черните. Той беше чувал мнозина черни да казват на капитан Келър „господарю“.

Капитан Дънкан наричаше Даг „стюард“. Майкъл чуваше това, чуваше и офицерите и всички пътници да го наричат така; по този начин за Майкъл името на неговия бог беше „Стюард“ и винаги след това той го знаеше и мислеше за него като за Стюард.

Сега обаче ставаше дума за неговото име. На другата вечер, след като Майкъл дойде на парахода, Даг Доутри обсъждаше с него този въпрос. Майкъл седеше на задните си крака, сложил муцуна върху коляното на Доутри, и през цялото време очите му се разтваряха, затваряха и блестяха, ушите му мърдаха нагоре-надолу, за да чуват по-добре, а късата му опашка възторжено удряше по пода.

— Ето как стои работата, сине — му каза стюардът. — Баща ти и майка ти са били ирландци. Не, не ми противоречи, негоднико…

При тези думи Майкъл, окуражен от явното дружелюбие и веселост в гласа, заогъва цялото си тяло и от удоволствие заудря двойно по-бързо с опашка. Не защото беше разбрал нещо от думите, а защото разбра онова, което се крие зад говора и запълва поредицата звуци с тайнственото очарование на белите богове.

— Никога не се срамувай от рода си! И запомни, господ обича ирландците. Куейк! Я тебе върви да вземе онез две бутилки бира от леден шкаф! Да, по муцуната ти е изписано, че си ирландец, мойто момче! (Опашката на Майкъл биеше като барабан.) Хайде, хайде, не ми се подмазвай. Знам, че с твоето хитруване и умилкване искаш да ми грабнеш сърцето! Само че ще трябва да знаеш — то е непристъпно! Отдавна е подгизнало от бира. Аз те откраднах, за да те продам, а не да те обичам. Да беше преди години, можех да те обикна; да, преди да се бях запознал с бирата. Но сега те продавам като нищо за двайсет лири в брой, стига да мога. И си запиши на носа — няма да те обикна! Какво говорех, преди да ме прекъснеш с нежностите си? — В този момент той млъкна, за да надигне отворената бутилка, която му подаде Куейк. После въздъхна, изтри уста с опакото на ръката си и продължи: — Интересна работа е, сине, тази глупава бира. Куейк, тая маймуна с ухилена метусалемска мутра, е мой роб. Но, бога ми, аз съм роб на бирата, на хиляди бутилки бира, на планини от бутилки бира — толкоз бира, че в нея може да потъне целият ни параход. Ей, пес, наистина ти завиждам, добре си ти с това твое тяло, което не е отровено от алкохола. Ти може да си ми роб, ще бъдеш роб и на човека, който ще ми даде двайсет лири за тебе, но ти никога няма да станеш роб на бутилката. Ти си по-свободен човек от мене, господин Кучо, макар че не ти знам името. А, ето че се досетих… — Той изпразни бутилката, подхвърли я на Куейк и му направи знак да отвори следващата — тя беше и последната. — Да ти измислим име, сине, не е толкова леко. Ирландско, разбира се, но какво да бъде? Педи? С право клатиш глава. Много е просто. Никой не би те взел за дворно куче. Може Белимена, но ми звучи много женско, мойто момче. Аха, че ти си момче бе! Това е идея! Момче! Банши-бой? Не струва. Момчето от Ерин[1]? — Той кимна одобрително и посегна за втората бутилка. Пи, замисли се и отново пи. — Открих! — тържествено съобщи той. — Килени е чудесно име, а за тебе ще стане Килени-бой. Как ви се струва това, а, ваша милост — внушително и благородно, като за някой граф… или за пивовар в оставка. Колко пивовари съм изпратил през живота си в оставка.

Той довърши бутилката, ненадейно хвана Майкъл за челюстите и като се наведе напред, потърка носа си в неговия. Когато го пусна също тъй ненадейно, Майкъл завъртя опашка и с игриви очи се вгледа в лицето на белия бог. Същинска душа, съзнание, нещо одухотворено светеше в очите на кучето, пълни с обожание към това сивокосо божество, което му говореше нещо неразбираемо, но със самия говор пораждаше в сърцето му прекрасни и непознати досега чувства.

— Хей, Куейк!

Куейк беше приклекнал на пода, с бутове, опрени на петите. Той спря да изглажда кокаления гребен, който господарят му беше изрязал по собствен чертеж, и вдигна поглед нагоре, готов да получи заповеди и да ги изпълни.

— Куейк, момче, тебе от днес знае име на тоз куче. Негово име Килени-бой. Гледай тоз име да остане в глава. Всеки път, тебе говори на този куче, казваш него Килени-бой, разбираш? Ако тебе не разбираш, мене ще ти счупи тиквата, Килени-бой, разбираш? Килени-бой, Килени-бой!

Докато Куейк сваляше обущата му и му помагаше да се съблече, Доутри гледаше Майкъл със сънливи очи.

— Оправих те, приятелю — обяви той, като стана и залитна към кревата. — Оправих ти името, а ето ти и девиза. И него измислих: пламенен, но разумен. Лепи ти се като туткал на дърво.

— Пламенен, но разумен, ето какъв си ти, Килени-бой, пламенен, но разумен — продължаваше да мърмори той, докато Куейк му помагаше да се претърколи в койката.

Куейк пак се зае да изглажда гребена. Устните му ту се движеха в безшумен шепот, ту се затваряха, докато накрая той се обърна към стюарда с набръчкано от напрегнато мислене чело:

— Господарю, какъв било името на тоз куче?

— Килени-бой, тъпо людоедо, Килени-бой, Килени-бой — мърмореше сънливо Даг Доутри. — Куейк, черни кръвопиецо, тебе тича да ми вземе бутилка бира от леден шкаф.

— Няма вече, господарю — отвърна с треперещ глас черният, а очите му се въртяха и чакаха всеки миг нещо да полети по него. — Шест бутилки свършил.

Стюардът отговори само с хъркане.

Туземецът със сгънатата от проказата ръка и едва забележимото надебеляване на кожата на челото между очите — признак на същата болест, се наведе над работата си, а устните му се движеха и непрекъснато повтаряха: „Килени-бой!“…

[1] Ерин — поетично име на Ирландия. — Б.пр. ↑

Глава V

В течение на редица дни Майкъл виждаше само Стюард и Куейк. Това беше така, защото не излизаше от каютата на стюарда. Никой не знаеше, че той е на парахода и Даг Доутри, комуто беше съвсем ясно, че е откраднал кучето на бял човек, се надяваше да запази присъствието му в тайна и да го изнесе контрабанда на брега, когато „Макамбо“ хвърли котва в Сидней.

Стюардът скоро оцени изключителната възприемчивост на Майкъл. Понякога, докато грижливо го хранеше, той му даваше кокал от пиле. Достатъчни бяха два урока, които едва ли биха могли да се нарекат уроци, защото бяха дадени в пет минути, а всеки от тях трая не повече от половин минута, и Майкъл научи, че може да гложде пилешките кокали само на пода в най-близкия до вратата ъгъл. Когато получеше кокал след това, той го занасяше в ъгъла, без никой да го принуждава.

И защо не? Той имаше достатъчно ум, да разбере какво иска Стюард от него; имаше и достатъчно сърце, за да бъде щастлив, че му служи. Стюард беше бог, добър и любещ, обичаше го с гласа си и устните си, обичаше го с милувки и с търкане на носа, и с прегръдки. Всяка почит вирее най-добре на почвата на обичта и с Майкъл също беше така. Ако Стюард му заповядаше да се откаже от пилешкия кокал, той би се подчинил. И това е типично за кучето — единственото животно, което весело, с удоволствие, дори подскачайки от радост, ще остави неизядена храната си, за да придружи своя господар, човека, да му се подчини.

Почти цялото си свободно време Даг Доутри прекарваше със затворения в каютата Майкъл, който бързо се бе научил да не лае и скимти, когато му забранят. През тези часове на приятелско съжителство Майкъл усвои и много други неща. Доутри откри, че кучето вече разбира и се подчинява на най-простите заповеди като „не“, „да“, „стани“, „куш“, и той се зае да го усъвършенствува със заповеди като „качи се на койката“, „донеси едната обувка“, „донеси двете обувки“. Почти без усилия го научи също така да се търкаля, да се моли, да се преструва на умрял, да кляка и пуши лула с шапка на главата и не само да се изправя на задните си крака, но и да ходи на тях.

След това дойде ред на „не може“ и „може“. Доутри слагаше върху койката парче вкусно изкусително месо или сирене, така че да бъде на еднаква височина с носа на Майкъл, и казваше само „не може“. Тогава Майкъл не го докосваше, преди да чуе добре дошлото „може“. Понякога Доутри напускаше каютата, докато „не може“ беше още в сила, и независимо от това дали се бавеше половин час или шест часа, при завръщането си намираше храната недокосната, а Майкъл — задрямал в ъгъла, който му бе определен като място за спане. Веднъж, когато обучението в този номер беше още в началото си, а муцуната на Майкъл — на един инч от забраненото парче, стюардът излезе от каютата и Куейк, настроен игриво, посегна към парчето, но зъбите на Майкъл светкавично блеснаха и се впиха в ръката му.

Въпреки че Куейк не проявяваше никаква злина или неприязън, Майкъл никога не би направил за него номерата, които с такова удоволствие правеше за стюарда. Работата беше там, че още с първите си наченки на съзнание, Майкъл беше научен да прави разлика между черни и бели. Черните бяха винаги слуги на белите — така поне му говореше собственият опит; и освен това тях винаги ги подозираха, винаги очакваха да направят пакост и те трябваше да бъдат грижливо наблюдавани. Главното задължение на едно куче беше да служи на своя бял бог, като следи с будно око всички черни, които се навъртат наоколо.

При все това Майкъл позволяваше на Куейк да му дава вода, храна и други неща — най-напред само когато Стюард отсъствуваше, за да изпълнява задълженията си на парахода, а по-късно изобщо. Защото той знаеше, без да мисли по тези въпроси, че каквато и храна Куейк да сложеше пред него, тя всъщност идваше не от Куейк, а от господаря на Куейк, който беше и негов господар. Въпреки това Куейк не се сърдеше на Майкъл, защото толкова имаше присърце благополучието и удобството на своя господар — същия този господар, който го беше избавил от двамата нажалени собственици на умрялото прасе в оня ужасен ден на остров Кайзер Вилхелм, — че той обичаше Майкъл заради господаря си. Като виждаше как неговият господар все повече се привързва към Майкъл, Куейк сам заобича истински кучето, по същия начин, по който обожаваше всяка принадлежност на стюарда, било обущата му, които лъскаше, било дрехите, които четкаше и чистеше, било шестте бутилки бира, които всеки ден слагаше в ледения шкаф.

В действителност у Куейк нямаше нищо господарско, докато Майкъл беше аристократ по рождение. В знак на обич Майкъл се подчиняваше на стюарда, но той се държеше властно с къдроглавия туземец. Куейк имаше робска душа, докато робските качества у Майкъл бяха почти колкото у северноамериканските индианци, които напразно се бяха опитвали да направят роби по плантациите в Куба. Всичко това не бе нито личен недостатък на Куейк, нито достойнство на Майкъл. В течение на векове хората старателно бяха подбирали неговите наследствени качества, състоящи се главно от свирепост и вярност. А съчетани, свирепостта и верността неизбежно водят до гордост. Гордостта пък не може да съществува без чувство за достойнство, както и достойнството без самоувереност.

През тези първи дни в каютата най-голямото постижение, на което го научи Доутри, беше да брои до пет. Въпреки необикновената му интелигентност обаче за това бяха нужни много часове напрегнат труд. Защото той трябваше най-напред да научи наименованията на цифрите; след това да гледа с очите си и да прави разлика в мозъка си между един предмет и останалите комбинации до пет; и накрая да свързва в ума си единия предмет или група предмети с изговореното от Стюард число.

При дресировката Даг Доутри използваше топки хартия, завързани с канап. Той хвърляше петте топки под койката и казваше на Майкъл да донесе три и тогава Майкъл донасяше и слагаше в ръката му не две, не четири, а точно три. Когато Доутри хвърляше под койката три топки, а искаше от Майкъл четири, той донасяше трите, търсеше напразно четвъртата, след това, махайки опашка, подскачаше умолително около Стюард и накрая се хвърляше в леглото и измъкваше четвъртата изпод възглавницата или измежду одеялата.

Същото правеше и с другите му познати предмети. Майкъл винаги донасяше искания брой обуща, ризи или калъфки за възглавници, стига да не надминаваха пет. Така между математичните способности на Майкъл, който броеше до пет, и способностите на стария негър от Тулаги, който пък броеше късовете тютюн на групи от пет, имаше по-малко разстояние, отколкото между Майкъл и Даг Доутри, защото Даг Доутри можеше да умножава и дели. По същия начин, в същата стълбица на математическите способности, още по-голямо разстояние делеше Даг Доутри от капитан Дънкан, който посредством математиката определяше курса на „Макамбо“. И накрая най-голямото разстояние беше между ума на капитан Дънкан и ума на астронома, който правеше небесни карти и плаваше между звезди, отдалечени на милиони мили, и който подхвърляше само нищожно късче, само няколко трохи от своите математически познания на капитан Дънкан, за да може той всеки ден да определя мястото на „Макамбо“ сред океана.

Само в една област Куейк упражняваше влияние над Майкъл. Куейк имаше бръмбазък[1] и когато затвореният свят на „Макамбо“ и службата при стюарда му дотягаха, той можеше да се пренася мислено на остров Кайзер Вилхелм, като захапваше примитивния инструмент, изтръгваше с ръка тайнствени звуци от него и по този начин прекосяваше времето и пространството; тогава Майкъл запяваше — или по-скоро завиваше, макар че неговият вой се отличаваше със същата мелодичност, както и воят на Джери. Майкъл не искаше да вие, но природата му беше такава, че реагираше на музиката неизбежно, тъй както химическите елементи реагират помежду си в лабораторията.

Докато Майкъл живееше нелегално в каютата на стюарда, гласът му не трябваше да се чува, така че Куейк бе принуден да търси утехата на своя бръмбазък сред адската горещина на скарите над параходните котли. Но това не продължи много, защото, било благодарение на слепия случай, било поради ония редове, които съдбата бе вписала в книгата на живота още преди сътворението на света, Майкъл беше предопределен за по-особени събития, събития, които щяха дълбоко да засегнат не само неговата собствена участ, но и участта на Куейк и Даг Доутри и дори да предопределят мястото на тяхната смърт и на техните гробове.

[1] Бръмбазък — примитивен металически музикален инструмент, при който за резонатор служи устната кухина. — Б.р. ↑

Глава VI

Това събитие, което щеше да промени бъдещето, стана, когато Майкъл съвсем явно обяви на всичко живо своето присъствие на „Макамбо“. То започна с небрежността на Куейк, който излезе от кабината, без да затвори плътно вратата. Тъй като „Макамбо“ се люлееше върху леко развълнуваното море, вратата ту се отваряше широко, ту се хлопваше, но не достатъчно силно, за да се затвори.

Майкъл прескочи високия праг с невинното намерение да изследва само най-близките околности. Но едва беше успял да излезе от каютата, едно по-силно залюляване затръшна вратата. Майкъл веднага пожела да се върне обратно. Послушанието беше силно развито у него, пък и най-голямото му желание беше да изпълнява волята на господаря си, а от неколкодневното си затваряне той чувствуваше, догаждаше се или отгатваше, без да мисли за това, че желанието на Стюард беше той да седи в каютата.

Дълго време клеча той пред вратата, като я гледаше отчаяно, но бе твърде умен, за да лае или да говори на такъв неодушевен предмет. Още от най-ранно детство беше научил, че само одушевените предмети могат да се движат при молба или заплаха, а когато неодушевените предмети се движат, подобно на вратата, те никога не се движат от само себе си и са глухи за всичко, което живото същество би могло да им каже. От време на време той притичваше от късото напречно коридорче, в което се излизаше от каютата, и се вглеждаше надолу-нагоре по дългия коридор, от носа към кърмата.

Почти цял час той прави това и все се връщаше при вратата, която не искаше да се отвори. После го осени една определена мисъл. Щом като вратата не се отваря, а Стюард и Куейк не се връщат, защо пък той да не отиде да ги потърси? Веднъж изяснил си този план за действие, той се затича без колебание по дългия коридор — напред към носа. После зави под прав ъгъл там, където свършваше коридорът, и се намери пред тесен трап. Между многото миризми разпозна миризмите на Куейк и Стюард и разбра, че те са минали по този път.

Нагоре по трапа и по главната палуба започна да среща пътници. Тъй като те бяха бели, той не се сърдеше, когато му подвикваха, но и не се спря, додето не изскочи на откритата палуба, където други от любимите божества се излежаваха в шезлонги. Но Куейк и Стюард ги нямаше и тук. Втори тесен стръмен трап го подкани и той се намери на най-горната палуба. Тук под широки платнени навеси имаше още повече богове — много повече, отколкото беше виждал през целия си живот.

Предната част на горната палуба завършваше с мостика, който не беше издигнат, а представляваше част от нея. Като изтича около мостика към сенчестата и защитена от вятъра страна, той се натъкна на съдбата си; защото трябва да се знае, че капитан Дънкан, освен двата си фокстериера имаше и една голяма персийска котка, а тази котка имаше малки котенца. За детска стая тя си беше избрала мостика и капитан Дънкан й беше угодил. Той й бе дал специална кутия да настани своите котенца и бе заплашил рулевите, че само ако настъпят някое от тях, очакват ги най-страшни наказания.

Но Майкъл не знаеше нищо за това. А голямата персийка разбра за неговото съществуване, преди той да разбере за нейното. Фактически той я видя за първи път, когато тя се хвърли отгоре му през отворената врата на мостика. Щом забеляза тази внезапна опасност, макар че още не я бе определил, той скочи настрана и се спаси. От негова гледна точка нападението беше непредизвикано. Той се втренчи в нея цял настръхнал и чак когато тя отново се хвърли върху него, разбра, че е котка, цялата нокти ярост и мъст, с опашка, дебела колкото ръката на едър човек.

Това беше твърде много за един уважаващ себе си ирландски териер. Яростта му избухна непосредствено след втората й атака. Той отскочи настрана, за да избегне ноктите й, и оттам обратно, за да я пресрещне. Челюстите му се съединиха с трясък върху гръбначния й стълб, докато тя беше още във въздуха. Следващия миг тя се виеше и гърчеше на палубата със строшен гръбнак.

Но за Майкъл това беше само началото. Пронизителен лай или по-скоро вой, идващ от други неприятели, го накара да се обърне, но не достатъчно бързо. Два големи фокстериера го нападнаха отстрани, събориха го и го претърколиха по палубата. Те двамата впрочем се бяха появили на „Макамбо“ доста отдавна като малки кученца в джобовете на Даг Доутри, който по стар навик ги беше обсебил на брега в Сидней и ги бе продал на капитан Дънкан по за една гвинея.

В това време Майкъл се беше изправил на крака, този път истински разярен. Отгоре му заваляха като из ведро войнствени удари, без той да ги е предизвикал, без даже да е знаел за съществуването на враговете си, преди те да го нападнат. Въпреки че бяха изпаднали в истеричен гняв, фокстериерите бяха смелчаци и когато Майкъл се изправи отново, те пак се нахвърлиха върху него. Зъбите на единия се удариха в неговите, устните и на двамата се разцепиха, а по-лекото куче отскочи от силата на удара. Другият успя да докопа Майкъл отстрани, пусна му кръв със зъбите си и му причини болка. С внезапно, почти спазматично извъртане на тялото Майкъл го отхвърли от себе си, като остави устата му пълна с косми, и в същото време впи зъби в някакво ухо, докато двете му челюсти се срещнаха. С остро болезнено скимтене фокстериерът така силно отскочи, че зъбите на Майкъл разрязаха ухото му на ивици.

Първият фокстериер отново се нахвърли върху него и докато Майкъл се извръщаше да го посрещне, последва ново, също така непредизвикано нападение. Този път беше капитан Дънкан, побеснял при вида на убитата котка. Той така силно ритна Майкъл в гърдите, че кучето остана почти без дъх, отхвръкна във въздуха и падна тежко на една страна. Двата песа скочиха върху му, захапаха го и напълниха уста с неговата права, корава козина. Още докато лежеше и се мъчеше да стане на крака, Майкъл заби зъби в крака на единия фокстериер и той, виейки от болка, се оттегли на три крака. Четвъртият, един от предните крака, той държеше нагоре. Костта му беше едва ли не премазана от зъбите на Майкъл.

Майкъл ухапа два пъти другия четирикрак неприятел и след това го подгони в кръг, а капитан Дънкан подгони него. Майкъл съкрати разстоянието, като се хвърли напряко, по хордата на дъгата, по която беше фокстериерът, и впи челюсти във врата му. Хванат така внезапно от по-тежкото куче, фокстериерът тежко се просна на палубата. В същото време вторият ритник на капитан Дънкан улучи Майкъл и му придаде такава начална скорост, че склещените му зъби разкъсаха месото на фокстериера.

Тогава Майкъл се обърна към капитана. Какво от това, че беше бял бог? Толкова много нападения от толкова много неприятели така го вбесиха, че Майкъл, който тихо и кротко бе търсил Куейк и Стюард, не се спря да размисли. Още повече че тоя бял бог беше непознат, той не бе го виждал никога преди това.

Отначало Майкъл беше ръмжал и фучал. Но да се нападне този бог, беше по-сериозна работа и този път, когато скочи да посрещне новия ритник, насочен към него, той не издаде никакъв звук. Както и в случая с котката, той не се хвърли направо. Неговата тактика беше: първо, настрана, за да избегне удара, и когато той отмине, със завъртане на тялото да се стрелне отстрани. Беше прилагал този номер на мнозина от черните в Мериндж и на борда на „Йожени“, тъй че често пъти успяваше. Зъбите му се впиха в широките бели дочени панталони. Резкият тласък срещу крака на капитан Дънкан накара вбесения моряк да загуби равновесие. Той едва-що не падна напред по корем, но с голямо усилие се закрепи, препъна се в Майкъл, който се беше нахвърлил да го ухапе отново, залитна и се тръшна на палубата.

Никой не би могъл да каже колко дълго би седял така, за да си вземе дъх, защото Майкъл заби зъби в месестата част на рамото му и така го пришпори, че той рипна с най-голямата скорост, която бе възможна при неговата пълнота. Майкъл не успя да го ухапе за прасеца, докато капитанът се изправяше, но затова пък разкъса на парцали другия крачол на панталоните му и получи такъв ритник, че излетя на един ярд над палубата, направи половин салто и се пльосна по гръб.

До този миг капитан Дънкан нападаше яростно и пак се канеше да налети, но Майкъл се изправи на крака и се хвърли във въздуха не вече към прасеца или бедрото, а към шията. Дойде му много високо, но зъбите му се вкопчиха в развяващата се черна връзка и когато тежестта му го дръпна назад към пода, я разкъса на парчета.

Но не това накара капитан Дънкан да премине изцяло в отбрана и заднишком да отстъпи, а мълчанието на Майкъл. Мълчание, зловещо като смърт. Нямаше ръмжене и зъбене. Той се хвърляше отново и отново с немигащи, втренчени очи. Не ръмжеше, когато нападаше, и не квичеше, когато го ритаха. Не го беше страх от ударите. Том Хегин често се бе хвалил, че Биди и Терънс понасяха безмълвно ударите — и това тяхно качество беше наследено изцяло от Джери и Майкъл. Те винаги се хвърляха да посрещнат удара и да пресрещнат този, който го нанася — така бяха устроени. Те нападаха и продължаваха да нападат противника мълчаливо и мълчанието им бе пълно със смъртна опасност.

Такъв беше и Майкъл. Докато капитанът отстъпваше и го риташе, той го нападаше, скачаше и хапеше. Един от моряците спаси капитан Дънкан с привързания на прът парцал, с който миеха палубата. Той се намеси, успя да го тикне в устата на Майкъл и да го отблъсне. Първия път зъбите му автоматично захапаха парцала. Но след като го изплю, той вече не го захапа, защото разбра, че беше неодушевен предмет, който неговите зъби не можеха да наранят.

Не обърна и никакво внимание на моряка — само се опитваше да го избегне. Желаната плячка за Майкъл беше капитан Дънкан, който се бе облегнал с гръб на леерите, дишаше тежко и бършеше потта от лицето си. Колкото и дълго да се описва цялата битка — от гибелта на персийската котка до завирането на парцала в устата на Майкъл, всъщност всичко се разигра толкова бързо, че пътниците, които бяха наскачали от шезлонгите и се бяха втурнали към тази сцена, успяха да пристигнат едва когато Майкъл с успешна маневра избягна парцала на моряка, хвърли се върху капитан Дънкан и тоя път заби зъбите си в закръгления му прасец така свирепо, че накара капитана да изругае несвързано и яростно да изреве от изненада.

Успешен ритник отхвърли Майкъл настрана и позволи на моряка отново да се намеси с парцала. И тук на сцената се появи Даг Доутри, за да види как неговият капитан, раздърпан и окървавен, диша апоплектично, как Майкъл в зловещо мълчание се хвърля срещу пръта с парцала, а една голяма персийска котка се гърчи на пода с пречупен гръбнак.

— Килени-бой! — викна властно стюардът.

Въпреки възмущението и гнева, които кипяха в Майкъл, гласът на господаря достигна до неговото съзнание и той веднага се опомни, сви уши, козината му улегна, устните покриха оголените зъби и той обърна глава, за да го погледне въпросително.

— Ела тука, Килени!

Майкъл се подчини — той не пропълзя виновно, а радостно и с желание изтича до краката на Стюард.

— Куш, мойто момче!

Той се обърна наполовина и се просна с въздишка на облекчение, а червеният му език целуна краката на Стюард.

— Твое ли е това куче, стюард? — запита капитан Дънкан с глас, задъхващ се от гняв и недостиг на въздух.

— Да, сър. Мое е кучето. Какво е направило, сър?

Сборът на пораженията, които Майкъл беше нанесъл, задави капитана напълно. Той само успя да посочи умиращата котка, своите разкъсани дрехи и кървящи рани и фокстериерите, които ближеха месата си и скимтяха до него.

— Съжалявам много, сър… — започна Доутри.

— Съжаляваш, а, дявол го взел! — сряза го капитанът. — Боцман! Да се изхвърли това куче зад борд!

— Да се хвърли кучето зад борд, сър, да, сър! — повтори боцманът, но се поколеба.

Лицето на Даг Доутри несъзнателно се вкамени от надигащото се желание за упорита съпротива, при която, по свойствения си бавен и спокоен начин, би стигнал до крайности, но не би отстъпил. Все пак неговият отговор беше достатъчно почтителен, а чертите на лицето му с усилие на волята се отпуснаха в обикновеното си благонравно изражение.

— То е добро куче, сър, и послушно. Не мога да си представя какво би могло да го разяри така. Трябва да е бил предизвикан, сър…

— Така беше — намеси се един от пътниците, собственик на кокосова плантация от Шортландските острови.

Стюардът му хвърли благодарен поглед и продължи:

— Кучето е добро, сър, много послушно куче, сър — вижте само как ме послуша в най-големия бой и дойде и легна! Умно е като дявол, сър, прави всичко, което му кажа. Ей сега ще го накарам да се сдобри с другите. Гледайте…

Като пристъпи към двата изпаднали в истерика фокстериера, Доутри повика Майкъл при себе си.

— Това е добро куче, разбираш ли, Килени, добро куче — говореше тихо и гальовно той, като с една ръка гладеше гърба на фокстериера, а другата държеше върху Майкъл.

Фокстериерът заскимтя и се опря здраво в краката на капитан Дънкан. Майкъл обаче с леко завъртане на опашката и миролюбиво провиснали уши се приближи до него, погледна нагоре към стюарда, за да не се излъже, след което подуши доскорошния си враг и дори любезно го близна по ухото.

— Виждате ли, сър, никак не е злопаметен! — тържествуваше Доутри. — Той си спазва правилата, сър. Истинско куче, мъжко куче! Тук, Килени! Хайде и другото! И то е добро куче! Целуни и се сдобри! Ха така!

Другият фокстериер, с ранения преден крак, изтърпя подушването на Майкъл и само изръмжа гърлено; но когато Майкъл посегна към него с езика, това му дойде твърде много. Раненият фокстериер избухна и направи несполучлив опит да захапе Майкъл за муцуната.

— Добър е, Килени, наистина е добър — бързо го предупреди стюардът.

Майкъл мръдна опашка в знак, че е разбрал, вдигна лапа и без злоба, на шега, перна леко кучето по врата, което го накара да се претърколи презглава по палубата. Макар че той нервно ръмжеше, Майкъл се обърна спокойно и погледна за одобрение към Стюард.

Пътниците посрещнаха със силен смях претъркалянето на фокстериера и добродушната важност на Майкъл. Но те се смееха не само на това: нервите на капитан Дънкан бяха твърде изопнати и когато Майкъл бутна кучето, капитанът подскочи и целият се наежи.

— Ето на̀, сър — продължи стюардът с растяща самоувереност, — хващам се на бас, че до утре по това време ще го сдобря и с вас…

— Утре по това време той вече няма да съществува! — отговори капитанът. — Боцман! Хвърли го зад борд!

Боцманът пристъпи нерешително, но сред пътниците се надигна протестен шум.

— Погледнете котката ми, погледнете и мен! — опита се да оправдае нареждането си капитан Дънкан.

Боцманът направи още една крачка напред, а Даг Доутри заплашително го погледна.

— Хайде! — заповяда капитанът.

— Чакайте! — намеси се плантаторът от Шортландските острови. — Бъдете справедлив с кучето! Аз видях цялата работа. То не се закачаше с никого. Котката първа се хвърли отгоре му. А то се разяри и отвърна едва след втория й скок. Тя щеше да му издере очите. После двете кучета му се хвърлиха. То не ги беше закачило. След това вие се нахвърлихте върху него. То не ви беше закачило. И после дойде този моряк с пръта си. А сега искате и боцманът да го нападне и да го хвърли през борда. Бъдете справедлив. То само се защищаваше. Какво искате от едно истинско куче при това положение — да легне и да се остави на всеки, който мине, да си прави каквото ще с него? Дръжте се спортсменски, капитане. Вие здравата го сритахте. То само се защищаваше.

— Вярно, че се защищава, и то доста добре! — захили се капитан Дънкан, с което намекна, че обикновеното му добродушие се е възвърнало; в същото време той внимателно притискаше кървящото си рамо и тъжно поглеждаше надолу към разкъсаните си дочени панталони. — Добре, стюард. Ако го накараш да се сприятели с мене за пет минути, остава на борда. Но ще трябва да ме обезщетиш с един чифт нови панталони.

— С удоволствие, сър, благодаря ви — извика Доутри, — ще ви намеря и нова котка, сър… Хайде, Килени-бой. Този човек е голям господар, добър човек, разбираш ли?

И Майкъл разбра. Той се подчини — не като фокстериерите — без затаена злоба, без да се задъхва и без да се дави от истерия, без треперене на мускулите и без резките движения от преуморени нерви, а спокойно и сдържано, сякаш преди миг не се беше водила страшна битка, сякаш тялото му не гореше и не го болеше от ухапванията и ритниците.

Но въпреки това той не можа да не се наежи, когато подуши крачола, който зъбите му преди малко бяха разкъсали.

— Погалете го, сър — помоли Доутри.

Капитан Дънкан, възвърнал отново добродушието си, се наведе и здраво, без колебание сложи ръка върху главата на Майкъл. Нещо повече, той дори замилва ушите му и ги потърка в долната част. А Майкъл, веселото сърце, след като се би като лъв и прости и забрави като човек, отпусна козина, завъртя късата си опашка, усмихна се с очи, уши и уста и близна ръката, която преди толкова малко време бе срещу него.

Глава VII

През цялото пътуване оттук нататък Майкъл свободно се движеше из парахода. Дружелюбен към всички, той запазваше обичта си само за Стюард, въпреки че не винаги издържаше и понякога се впускаше в позорни гоненици с фокстериерите.

— Най-игривото куче, което съм виждал, но без да е глупаво! — така го оцени Даг Доутри пред шортландския плантатор, комуто току-що бе продал един от костенурковите си гребени. — Знаете ли, някои кучета само играят и не ги бива за нищо друго. Но с Килени-бой не е така. Той може за миг да стане сериозен. Ще ви покажа! Ще ви покажа, че има достатъчно ум, за да брои до пет и да разбира от безжичен телеграф. Гледайте само!

В този момент стюардът издаде с устни едва чут звук — толкова слаб, че сам той не го чу и дори се зачуди дали го е издал или не; толкова слаб, че на шортландския плантатор не можеше и наум да му дойде, че го е издал. В този момент Майкъл се търкаляше по пода на десетина крачки, навирил крака във въздуха, а двата фокстериера го давеха с привидна ярост. Той бързо ритна, претърколи се настрани и с търсещ поглед и наострени уши се огледа и ослуша. Доутри пак издаде звука; и пак шортландският плантатор нито чу, нито разбра; а Майкъл скочи на крака и мигновено се озова до господаря си.

— Какво куче, а? — похвали се стюардът.

— Но как разбра, че ви трябва? — попита плантаторът. — Вие изобщо не сте го викали.

— Умствена телепатия, вътрешно сродство, тоест душите ни се намират в хармония или както щете го наречете — заблуждаваше го стюардът. — Видите ли, Килени и аз сме направени от едно тесто, само че в различни калъпи. Сигурно е трябвало да сме братя, но във фабриката на сътворението са сбъркали нещо. А сега ще ви покажа, че той разбира нещичко и от аритметика.

Даг Доутри извади от джоба си книжните топки и за учудване и задоволство на събралите се пътници показа способността на Майкъл да брои до пет.

— И така, сър — приключи представлението Доутри, — ако си поръчам четири чаши бира в някоя кръчма и ако съм разсеян и не видя, че келнерът е донесъл само три, Килени веднага ще направи скандал!

След като присъствието на Майкъл стана известно, не беше нужно вече Куейк да свири на бръмбазъка си по скарите над котлите и понякога, без никой да знае, той правеше в каютата собствени опити с Майкъл. Щом чуеше туземни мелодии, Майкъл ставаше безпомощен. Ще не ще, отваряше уста и надаваше силен вой, но също като при Джери, това не беше само вой. То по-скоро приличаше на нежно пеене; и не след дълго Куейк можеше да води гласа му нагоре и надолу, като го караше да спазва грубо такта и мелодията в определен регистър.

Майкъл никак не обичаше тези уроци, защото гледаше отвисоко на Куейк и мразеше да се подчинява за каквото и да било на един туземец. Но той се промени в това отношение, след като Даг Доутри ги изненада на един от тези музикални уроци. Той извади устната хармоничка, с която имаше обичай да си запълва времето между две бутилки по кръчмите. Доутри откри, че най-бързият начин да се накара Майкъл да пее бяха минорните тонове и че веднъж започнал, той пееше, докато не спре музиката. Освен това при липса на инструмент Майкъл пееше, когато стюардът използваше своя глас за съпровод — той почваше с протяжно и тъжно тананикане, а после преминаваше на някоя стара песен или балада. Майкъл бе намразил пеенето с Куейк, но обичаше да пее със Стюард дори и когато Стюард го докарваше на палубата да дава представления пред умиращите от смях пътници.

Към края на пътуването стюардът води два сериозни разговора: единия с капитан Дънкан, другия с Майкъл.

— Виж каква е работата, Килени — започна Доутри една вечер, докато Майкъл гледаше лицето на господаря си с обожание; той бе сложил глава на коленете му, без да разбира какво се говори, но щастлив от задушевността на този говор. — Откраднах те, за да спечеля пари за бира; още щом те видях оная нощ на брега, разбрах, че навсякъде ще мога да взема десет лири за тебе. Десет лири са ужасно много пари. Според парите на янките петдесет долара, а според китайските — сто… А с петдесет златни долара може да се купи страшно много бира — толкоз много, че ще се удавя в нея, ако падна надолу с главата. Въпреки туй искам да ти задам един въпрос. Можеш ли да си представиш, че ще те продам за десет лири… Хайде! Кажи де! Можеш ли?

А Майкъл с тупане на опашката по пода и остър лай показа, че е напълно съгласен с казаното, каквото и да е то.

— Или да кажем, за двайсет лири. Това е сериозна цена. Бих ли те дал? Бих ли? За нищо на света. А какво ще кажеш за петдесет лири? Това би могло да ме накара да си помисля, а още повече ще ме накарат да си помисля сто лири. Ей богу, сто лири, обърнати в бира, са толкова много, че цялото това дърто корито би могло да плава в нея. Но кой, по дяволите, ще предложи сто лири? Ще ми се да го зърна поне веднъж, само толкоз, поне веднъж! А искаш ли да знаеш защо? Добре. Ще ти го кажа на ухото! За да мога да го пратя по дяволите! Честна дума, Килени-бой, точно тъй ще направя — много учтиво, разбира се, просто ще го пратя да се грее при дяволите в ада.

Обичта на Майкъл към Стюард беше толкова силна, че се превръщаше едва ли не в трайна лудост. А чувствата на стюарда към Майкъл проличаха най-добре в разговора му с капитан Дънкан.

— Бога ми, сър, предполагам, че ме е последвал на кораба — завърши не съвсем точния си разказ Доутри. — Аз нищо не зная. За последен път го видях на брега, а след това го намерих здраво заспал на койката ми. Как е попаднал там, сър? Как е намерил моята каюта? Оставям на вас да отговорите! За мене това е магия, чиста магия.

— Хайде, хайде, на трапа стоеше дежурният моряк! — изпръхтя капитан Дънкан. — Като че ли не ти зная номерата, стюард! Никаква магия, най-обикновена кражба! Последвало те било на кораба? Това куче изобщо не е минало трапа. Минало е през някой илюминатор и не е минало само. Обзалагам се, че твоят негър има пръст в тая работа. Хайде сега да не го усукваме, дай ми кучето и никога вече няма да ти се сърдя за котката.

— Щом сте убеден в това, което ми казахте, тогава и вие ще станете съучастник! — отвърна Доутри, а обичайното му свиване на веждите показваше, че неговото решение е непоколебимо. — Аз, сър, съм обикновен корабен стюард и за мене нищо не е да ме арестуват за кражба на куче; но вие, сър — капитан на такъв хубав параход? Какво ще бъде това за вас, сър? Не, сър, по-добре ще е аз да запазя кучето, което ме е последвало на парахода.

— Ще ти дам и десет лири отгоре — предложи капитанът.

— Няма смисъл да говорим, сър, няма никакъв смисъл да говорим! Неподходящо е за вас като капитан!… — продължаваше да повтаря стюардът и мрачно клатеше глава. — Освен това в Сидней знам една чудесна ангорска котка. Точно сега притежателят й е в провинцията и тя не му трябва, пък и самата котка ще бъде щастлива да си намери редовен дом като „Макамбо“…

Глава VIII

Друг номер, който Майкъл научи от Даг Доутри, така повдигна цената му в очите на капитан Дънкан, че той предложи петдесет лири и „нито дума повече за котката“. Отначало Доутри тренираше номера в тесен кръг с помощта на главния механик и шортландския плантатор. Представи го пред публика едва когато беше напълно задоволен.

— Да речем, че вие сте полицай или детектив — обърна се Доутри към първия и третия помощник-капитан, — и да речем, че съм направил ужасно престъпление. Да речем, че Килени е единствената улика и че вие сте хванали Килени! Щом познае господаря си, разбира се, значи, сте ме пипнали! Сега вървете нататък по палубата и го водете за каишката. После се върнете насам с него, все едно че сте по улицата, и щом ме познае, арестувайте ме. Разбрано?

Двамата помощници отведоха Майкъл и след няколко минути се върнаха на палубата. Майкъл дърпаше опънатата каишка и търсеше Стюард.

— Колко искате за това куче? — запита Доутри, когато наближиха — това беше знакът, на който бе научил Майкъл.

А Майкъл, изпънал каишката, отмина, без дори да махне опашка или да погледне стюарда. Помощниците спряха пред Доутри и придърпаха Майкъл назад.

— Загубено куче — каза първият помощник.

— Мъчим се да намерим собственика му — допълни третият.

— Хубаво куче! Колко му искате? — попита Доутри, като разглеждаше Майкъл критично и с интерес. — Какъв му е нравът?

— Проверете сами! — беше отговорът.

Стюардът протегна ръка да го погали по главата, но бързо я отдръпна, защото Майкъл се наежи, изръмжа и злобно се озъби.

— Опитайте пак, няма да ви ухапе — настояваха възхитените пътници.

Този път зъбите за малко не се впиха в ръката на стюарда и той отскочи, защото Майкъл свирепо го нападна, доколкото каишката му позволяваше.

— Махнете го! — изкрещя ядно Даг Доутри. — Подло животно! Без пари да ми го давате, не го взимам!

И докато го отвеждаха, Майкъл, обхванат от бясна ярост, се хвърляше на малки скокове, доколкото му позволяваше каишката, и озверено ръмжеше срещу стюарда.

— Е? Кой би рекъл, че изобщо ме е виждал някога? — тържествуващо попита Доутри. — Никога досега не бях опитвал този номер, но съм чувал да разправят за него. Старите бракониери в Англия са го правили с ловджийските си кучета. Хванат ли кучето на непознат бракониер, никой лесничей или полицай не би могъл да открие бракониера по него, щом оня само му каже „шт“!

А ето и нещо друго! Сума ти работи знае този Килени! Той разбира нашия език. Сега в каютата ми има обуща, чехли, шапка, пешкир, четка за коса и кутия за тютюн. Вратата е отворена, тъй че може да ги намери! Кажете какво искате и той ще го донесе!

Пътниците веднага се отзоваха и в един глас заизреждаха какви ли не предмети.

— Нека само един от вас да избира! — посъветва ги стюардът. — Вие сами посочете кой да бъде.

— Чехлите! — каза Дънкан, избран с ръкопляскане.

— Единият или двата? — попита Доутри.

— И двата.

— Ела тук, Килени — започна Доутри и се наведе към него, но бързо отскочи, защото челюстите на кучето щракнаха съвсем близо до носа му. — Аз съм виновен — извини се той. — Забравих да му кажа, че другата игра е свършила. А сега слушайте и гледайте дали ще видите какъв знак ще му дам!

Никой не чу, нито видя нещо и въпреки това Майкъл се хвърли към стюарда с радостно, нетърпеливо скимтене, устата му се смееше, тялото се увиваше, той лудо заблиза дланите му, въртейки се в прегръдката на любимите ръце, които доскоро беше заплашвал, после се опита с подскок да стигне с език лицето на господаря си. Защото на Майкъл му беше много трудно, струваше му най-тежко нервно и умствено напрежение да се владее, докато се преструва, че е ядосан и че уж заплашва своя любим Стюард.

— Трябва му малко време, за да се оправи след такова нещо — обясняваше Доутри и успокояваше Майкъл.

— Хайде сега, Килени! Върви донеси чехлите! Чакай! Донеси един чехъл. Донеси два чехъла.

Майкъл го погледна с наострени уши, а очите му питаха, сякаш цялото му съзнание се излъчваше през тях.

— Два чехъла! Донеси ги! Бързо!

Майкъл се втурна с такава скорост, че сякаш се изравни с палубата, а като зави към стълбата край ъгъла на мостика, задните му крака се подхлъзнаха по гладките дъски.

Той се върна почти в същия миг с двата чехъла в уста и ги постави пред краката на стюарда.

— Колкото повече познавам кучетата, толкоз по-чудни ми се виждат — довери същата вечер преди лягане Даг Доутри на шортландския плантатор; той беше довършил четвъртата си бутилка и продължи монолога си. — Да вземем Килени-бой. Той не прави тези неща механично само защото се е научил да ги нрави. Има нещо повече. Прави ги, защото ме обича. Не мога да ви го обясня, но го чувствувам, знам го. Впрочем ето какво искам да кажа. Килени не може да говори, тоест да говори като вас и мене. Затуй не може да ми каже колко ме обича, а той целият е изпълнен с обич, до последния косъм. И с постъпките си, които говорят по-ясно от думите, той ми казва, че ме обича, като прави за мен тези неща. Ще речете, номера? Добре! Но пред тия номера цялото човешко красноречие изглежда евтино и мръсно. Това е говор. Кучешки говор без думи! Та аз ли не знам? Както съм убеден, че не съм късметлия и че искрите летят не надолу, а нагоре, така съм убеден, че Килени е щастлив да прави тези номера заради мен… Също както човек е щастлив да подаде ръка на приятел в нужда или както влюбеният завива с палто момичето си, за да го стопли. Уверявам ви, че…

Тук Даг Доутри спря, понеже му беше невъзможно да изрази мислите, които се въртяха в упоената му и възбудена от бирата глава, заекна един-два пъти и започна отново:

— Знаете ли, всичко е в говора, а Килени не може да говори! Тая негова глава е пълна с мисли, виждаш ги как светят в хубавите му кафяви очи, но не може да ти ги предаде! Какво, някой път виждам как толкова много се мъчи да ми каже нещо, че просто ще се пръсне. Между него и мене има пропаст, а езикът е едва ли не единственият мост през нея и ето че той не може да мине през пропастта, макар да е пълен с мисли и чувства като моите!… А ето какво! Най-голяма близост постигаме, когато свиря на хармоника, а той вие. Сякаш музиката най-добре замества моста. И той си пее същинска песен, само че без думи. И мога да ви обясня как… Но въпреки това, като свършим песента, знам, че сме си дали много неща един на друг, без да е ставало нужда от думи. Ще знаете, когато аз свиря, а той пее, излиза истински дует, нещо, което разните там проповедници биха нарекли религия и познание на бога, и не знам си какво! Наистина, като пеем заедно, ставам религиозен и се чувствувам много близо до бога. И това чувство е голямо, казвам ви, голямо като земята, океана, небето и всичките звезди. Чини ми се, че ние всички сме от едно тесто в края на краищата — вие, аз, Килени-бой, планините, пясъкът, солената вода, червеите, комарите, слънцата, падащите звезди и кометите…

Даг Доутри спря полета си, защото изчерпа запаса си от думи, и завърши, като прикриваше смущението си с хвалби по адрес на Майкъл:

— Повярвайте ми, такива кучета не се раждат всеки ден. Вярно, че го откраднах. Видя ми се добър. И ако трябва пак да го направя сега, когато го познавам добре, ще го открадна пак, дори и да загубя единия си крак. Такова куче е той!

Глава IX

Сутринта, когато „Макамбо“ влезе в Сиднейския залив, капитан Дънкан отново се опита да получи Майкъл. Преди моторницата на пристанищния лекар да стигне до парахода, той кимна на Доутри, който минаваше по палубата:

— Стюард, ще ти дам двайсет лири!

— Не, сър, благодаря ви, сър — отговори Даг Доутри. — Не бих могъл да понеса раздялата с него.

— Двадесет и пет лири тогава. Повече от това не мога да дам. На този свят има още много ирландски териери.

— Точно така мисля и аз, сър. И ще ви намеря друг някой. Още тук, в Сидней. Няма да ви струва нито пени, сър.

— Но аз искам Килени-бой — настояваше капитанът.

— Аз също, и това е най-лошото, сър. Пък и аз пръв го намерих.

— Двадесет и пет лири са страшни пари… за такова куче — каза капитан Дънкан.

— А Килени-бой е страшно куче… за такива пари — отвърна стюардът. — Вижте, сър, да не говорим за чувствата ми, ами че само номерата му струват повече. Дето се прави, че не ме познава, когато не желая да ме познава, струва вече петдесет лири. Ами дето знае да брои и да пее и всички останали номера! Няма значение как съм го взел, важното е, че преди той не знаеше тези номера. Аз го научих. То не е онова куче, което се качи на парахода. В него сега има толкова много от мене, че ако го продам, все едно, ще продам част от себе си!

— Трийсет лири — отсече накрая капитанът.

— Не, сър, благодаря ви, но не мога — каза Доутри.

И капитан Дънкан трябваше да се обърне, за да посрещне пристанищния доктор, който се качваше по трапа.

Едва-що „Макамбо“ бе минал през здравния преглед и беше на път към пристана, когато елегантна моторница от военен кораб се прилепи до него и един елегантен лейтенант се качи по трапа на „Макамбо“. Той бързо обясни своята мисия. „Албатрос“, британски кръстосвач от втори разред, където той беше четвърти помощник-капитан, спрял в Тулаги със специални заповеди от върховния комисар на английските владения в Южните морета. Тъй като от пристигането на „Албатрос“ до отплаването на „Макамбо“ имало само дванадесет часа, комисарят на Соломоновите острови и капитан Келър смятали, че липсващото куче е било отнесено на „Макамбо“. Понеже знаел, че „Албатрос“ ще изпревари „Макамбо“ до Сидней, капитанът на „Албатрос“ се наел да потърси кучето. Има ли на борда куче, ирландски териер, което да отговаря на името Майкъл?

Капитан Дънкан чистосърдечно призна, че има, макар че, за да защити Даг Доутри, спести част от истината, като повтори неговото обяснение, че кучето само се качило на борда. Но „Албатрос“ се отправяше към Нова Зеландия и затова следващият въпрос бе как да се върне кучето на капитан Келър? Капитан Дънкан разреши въпроса.

— „Макамбо“ ще се върне в Тулаги след осем седмици — каза той на лейтенанта — и аз лично се наемам да предам кучето на собственика му. Междувременно ще се грижим добре за него. Нашият стюард почти го е осиновил, тъй че ще бъде в добри ръце.

— Излиза, че кучето няма да бъде ни ваше, ни мое — примирено рече Доутри, след като капитан Дънкан му обясни положението.

Но когато Доутри обърна гръб и се отдалечи по палубата, неговите вежди така се сключиха, показвайки вродената му упоритост, че шортландският плантатор, който го наблюдаваше, се зачуди за какво ли са се карали с капитана.

Въпреки шестте кварта бира на ден и вродената си лекомисленост Даг Доутри беше съвестен. Вярно е, че можеше да открадне куче или котка без никакво угризение на съвестта, но никога не би изоставил задълженията си — така беше устроен. Щом получаваше заплата на корабен стюард, той точно и акуратно изпълняваше задълженията си на корабен стюард. Въпреки че вече беше взел своето твърдо решение, през няколкото дни, в които „Макамбо“ стоеше на пристана на „Бърнс Филп“ в Сидней, Доутри се погрижи да почисти парахода до последната дреболия, след като и последният пътник си беше отишъл, и да го подготви до последната дреболия за новите пътници, които щяха да се отправят към далечните коралови морета и канибалски острови.

Посред тази работа той се отлъчи за една цяла нощ и за част от два следобеда. Нощта беше посветена на моряшките кръчми, където можеха да се научат последните клюки и новини за корабите и корабните екипажи. След като изпи доста бутилки бира, той събра такива сведения, че следващия следобед нае една малка лодка за десет шилинга и се отправи към Джаксъновия залив, където бе хвърлила котва „Мери Търнър“, красива американска тримачтова шхуна.

Когато се качи на борда и обясни за какво е дошъл, заведоха го долу, в главната каюта; там той разпита и беше на свой ред разпитан от четирима мъже, които Доутри в себе си окачестви като „страшна сбирщина“.

Даг Доутри разпозна всеки от четиримата, защото бе говорил надълго със стюарда, който бе напуснал кораба. Този, дето седеше отстрани, с воднисти очи, толкова бледосини, че изглеждаха почти избелели, сигурно беше Стария моряк. Лицето му бе обкръжено с ореол от дълги и тънки кичури сребриста, замърсена коса. Той беше слаб като скелет, с хлътнали бузи и набръчкана до немай-къде кожа, която вече не покриваше плът и мускули и беше смешно увиснала на шията му, скривайки адамовата му ябълка — тя само от време на време се подаваше със странни преглъщащи движения от обвиващата я мумифицирана кожа и отново изчезваше от погледа.

Истински стар моряк, помисли Доутри. Би могъл да бъде седемдесет и пет или сто и пет, или пък сто и седемдесет и пет годишен!

От дясното му слепоочие започваше ужасен белег, който пресичаше скулите, потъваше в дълбочината на хлътналата буза, минаваше през долната челюст и се скриваше в набръчканата кожа на шията. От повехналите долни части на двете уши висяха малки златни обици, които приличаха на цигански. Върху петте костеливи пръста на дясната му ръка имаше пет пръстена, нито мъжки, нито женски, и твърде претенциозни, „за които може да се вземе добра пара“ — отсъди Доутри. На лявата му ръка нямаше пръстени, защото нямаше пръсти, на които да се сложат. Имаше само палец, а липсваше и голяма част от самата ръка, сякаш бе отрязана от същото острие, което бе минало от слепоочието през челюстта и бог знае докъде бе стигнало в скритата от кожа шия.

Воднистите очи на Стария моряк пронизаха Доутри (така поне му се стори) и той се почувствува толкова неудобно, че отстъпи цяла крачка. В това нямаше нищо чудно, защото Доутри беше прислужник, който търсеше прислужническо място, и от него се очакваше да стои прав, с лице към четиримата седнали, сякаш те бяха съдии, а той — разбойник на подсъдимата скамейка. Но погледът на стария го последва и Доутри трябваше да го разгледа по-подробно, за да се убеди, че този поглед въобще не стига до него. Стори му се, че тези воднисти бледи очи са покрити със завеса от блянове и че разумът — онова, което бе скрито вътре в черепа, трепти и се блъска в тази завеса, без да може да излезе.

— Каква заплата искате? — попита капитанът.

По мнението на Доутри той твърде малко приличаше на капитан, а по-скоро на мъничък, подвижен, издокаран търговец или на манекен, току-що изваден от кутията.

— За него няма да има дял — каза друг от четворката, един едър кокалест мъж на средна възраст, с ръце, подобни на бутове. По ръцете Доутри разпозна в него калифорнийския производител на пшеница, за когото му бе говорил напусналият стюард.

— За всички ще има — пискливо изкудкудяка Стария моряк и стресна Доутри. — Купища, купища, господа, в бъчонки и сандъци — на шест фута под пясъка!…

— Какъв дял, сър? — попита Доутри, макар че знаеше как стои работата, защото другият стюард беше проклинал пред него деня, в който бе отплавал от Сан Франциско с празни обещания вместо редовна заплата. — Всъщност това не ме засяга, сър — побърза да добави той. — Веднъж служих три години на един китоловен кораб и ми платиха един долар! На мене ми дайте твърда заплатица — шестдесет златни на месец, понеже сте само четирима.

— И един помощник-капитан — прибави капитанът.

— И един помощник-капитан — повтори Доутри. — Много добре, сър. И никакъв дял.

— А какво е вашето положение? — проговори четвъртият — тлъста, надута, огромна маса плът — арменски евреин, лихвар в Сан Франциско, за когото предишният стюард също беше предупредил Доутри. — Имате ли книжа — препоръчителни писма, документи, които да сте получили при напускане на предишните си работодатели?

— Бих могъл да ви попитам, сър — отвърна дръзко Доутри, — за вашите собствени книжа. Това не е редовен товарен или пътнически кораб, нито пък вие сте редовни корабопритежатели с редовно бюро, което да върши работа по редовен начин. Аз не съм сигурен дори дали корабът е наистина ваш, дали срокът на вашето позволително не е изтекъл отдавна, дали точно сега на брега не ви обвиняват в нещо, дали няма да ме зарежете на някой стар остров, без да ви мигне окото? Впрочем — предварди той със собствен блъф гневното избухване на евреина, което също щеше да бъде блъф от негова страна и Доутри го знаеше, — впрочем ето книжата ми…

Той бръкна бързо във вътрешния джоб на палтото си и разпръсна върху масата цял куп книжа, изпъстрени с марки и печати, които бе събирал през пътуванията си в течение на четиридесет и пет години. Най-новият документ беше отпреди пет години.

— А аз вашите книжа не искам — продължи той, — това, което искам, е пълно заплащане в брой на първо число всеки месец — шестдесет долара месечно в злато…

— Охо, и то какво злато, купища и купища злато, злато и само злато, и нещо по-добро от злато, в бъчонки и сандъци на шест фута под пясъка! — увери го Стария моряк с пискливия си глас. — Злато, което ще ни направи крале, благородници и господари — всички нас, до един! И много още, господа, много още работи! Знам ширината и дължината, знам всички координати — от кораба, разбит на подводните скали, до Лъвската глава, също и обратните координати от безименните точки, само аз ги знам! От целия наш храбър, щур, изгладнял екипаж само аз съм жив…

— Бихте ли подписали тези условия? — попита евреинът, като прекъсна несвързаното бръщолевене на старика.

— В кое пристанище завършвате плаването — попита Доутри.

— Сан Франциско.

— Значи, ще подпиша условията до Сан Франциско.

Евреинът, капитанът и фермерът кимнаха утвърдително.

— Но трябва да се разберем за още някои неща — продължи Доутри. — Най-напред държа на шестте си кварта на ден. Свикнал съм им и съм твърде стар, за да променям навиците си.

— Силен алкохол, предполагам? — саркастично попита евреинът.

— Не, бира, добра английска бира. Трябва предварително да се разберем, че колкото и да са дълги преходите ни, трябва винаги да има достатъчен запас на кораба!

— Нещо друго? — запита капитанът.

— Да, сър — отговори Доутри, — имам едно куче, което трябва да дойде с мен.

— Нещо друго? Може би жена или семейство? — попита фермерът.

— Нямам нито жена, нито семейство, сър. Имам обаче един негър, и то много добър негър, който също ще взема със себе си. Може да го зачислите на заплата, десет долара на месец, ако ще работи изцяло за вас. А ако работи изцяло за мене, ще ви струва два и половина на месец.

— Осемнайсет дена в голямата лодка! — изпищя Стария моряк и пак стресна Доутри. — Осемнайсет дена в голямата лодка, осемнайсет дена в огнения ад!…

— Честна дума — забеляза Доутри, — този стар джентълмен може да изплаши човека. Ще трябва наистина да има достатъчно бира.

— Изглежда, стюардите са свикнали да пътуват комфортно — забеляза производителят на пшеница, без да обръща внимание на Стария моряк, който все още декламираше за горещината и голямата лодка.

— А ако допуснем, че не искаме стюард, който пътува комфортно? — попита евреинът, като триеше отвътре яката си с цветна копринена кърпа.

— Тогава няма да разберете какъв добър стюард сте изпуснали, сър — безгрижно отвърна Доутри.

— Смятам, че има още много стюарди по брега в Сидней — бързо каза капитанът. — И смятам, че не съм забравил доброто старо време, когато ми се трупаха като мухи и ме молеха да ги взема; да, по дяволите, имаше толкова много, че бяха като мухи.

— Благодарим ви, стюард, че ни се обадихте. — Гласът на евреина беше обидно мазен. — Твърде много съжаляваме, че не можем да задоволим вашите искания по въпроса за…

— Видях как го зариват на шест фута под пясъка, с безименни обратни координати — там, дето съхнат манговите дървета, растат кокосови палми и брегът се издига стръмно от морето чак до Лъвската глава!…

— Тихо! — каза производителят на пшеница, ядосан не на Стария моряк, а на капитана и евреина. — Кой е дал парите за тази експедиция? Тука моята дума като че нищо не значи! Кога сте ме попитали какво мисля? На мене този стюард ми харесва. Струва ми се много добър. Виждам, че е твърде учтив и че може да изпълнява заповеди, без да възразява. И съвсем не е глупав.

— Точно тук е цялата работа, Гримшо — отговори успокоително евреинът. — Като имаме предвид, че нашата експедиция е… малко особена, по-добре ще е да вземем някой глупак за стюард. Освен това ще ви бъда много признателен, ако не забравяте, че сте вложили в това пътуване точно толкова, колкото и аз…

— А какво щяхте да правите и двамата без моите познания по мореплаване? — тъжно попита капитанът. — Да не говорим за ипотекираната ми къща и за най-доходния и най-хубавия жилищен дом в Сан Франциско, построен от земетресението насам.

— Но кой все още дава пари — питам ви всички вас? — Производителят на пшеница се наведе напред и опря длани на огромните колене; по преценката на Доутри пръстите му стигаха до прасците. — Вие, капитан Доун, вече не можете да получите ни цент повече от вашите имоти. А на моята земя още расте пшеницата, която носи готова пара. Вие, Симон Нишиканта, не сте дали едно пени повече, макар че вашите разбойнически банки не са спрели работа и смъкват кой знае каква лихва от пияните моряци. Вие задържате експедицията в тази дяволска дупка само защото чакате моя агент да прати още пари — от пшеницата! С една дума, ние или ще наемем този стюард за шестдесет долара месечно при всичките му условия, или пък аз направо ви напускам със следващия параход за Сан Франциско.

С целия си гигантски ръст той бързо се изправи и Доутри погледна, за да види дали темето му няма да удари тавана.

— Дошли сте ми до гуша всичките, до гуша сте ми дошли! — продължи фермерът. — Нека почваме работа! Бога ми, нека почваме работа. Моите пари идват. Утре са тука. Да бъдем готови за тръгване! Да наемем стюард, който наистина е стюард. Ако ще и две семейства да доведе със себе си, не ме интересува!

— Може би сте прав, Гримшо — каза примирително Симон Нишиканта. — Това пътуване взе да ни действува на нервите. Прощавайте, че избухнах. Разбира се, щом искате, ще наемем този стюард. Мислех, че е твърде изискан за нас.

Той се обърна към Доутри:

— Вие разбирате, че колкото по-малко се знае за нас на брега, толкова по-добре, нали?

— Ясно, сър! Зная да си държа устата, макар че, ако искате да знаете, на брега вече се разправят доста особени истории за вас!

— За целта на нашата експедиция ли? — попита бързо евреинът.

Доутри кимна.

— А вие затова ли искате да дойдете? — пак така бързо попита той.

Доутри поклати глава отрицателно.

— Докато ми давате всеки ден моята бира, сър, няма никак да се интересувам от вашите иманярски занимания. За мене това не е ново. Южните морета са пълни с иманяри. — Доутри би могъл да се закълне, че видя да се промъква безпокойство в замъглените от блянове очи на Стария моряк. — И трябва да кажа, сър — продължи той, въпреки че казваше нещо, което не би казал, ако не бе забелязал безпокойството на старика, — Южните морета наистина са пълни със заровени съкровища. Например в Килинг-кокос има милиони и милиони лири стерлинги и така си чакат някой щастливец, който да знае точно мястото.

Този път Доутри можеше да се закълне, че забеляза облекчение у Стария моряк, чиито очи отново бяха замъглени от блянове.

— Но мен съкровищата не ме интересуват, сър — заключи Доутри. — Интересува ме само бирата. Можете да търсите съкровища колкото ви е угодно и никак не ме е грижа докога ще продължи това, стига да си имам шестте бутилки всеки ден. Но предупреждавам ви най-откровено, сър, преди да постъпя на работа: ако бирата пресъхне, и аз ще се заинтересувам от вашите работи. Винаги играй честно — това е девизът ми.

— Очаквате, значи, да плащаме и бирата ви? — попита Симон Нишиканта.

За Доутри това беше твърде хубаво, за да е вярно. Тъкмо сега беше моментът да се извлече полза, докато евреинът изглаждаше недоразуменията си с производителя на пшеница, чиито агенти все още изпращаха пари.

— Разбира се, това е едно от условията ни, сър. По кое време ще ви бъде удобно да се срещнем утре следобед, за да подпиша договора в параходната агенция?

— Бъчонки и сандъци със злато, бъчонки и сандъци, цели купища на шест фута под пясъка! — мърмореше Стария моряк.

— На всички вас като че ли ви хлопа малко едната дъска! — захили се Доутри. — Но мене това не ме засяга, щом ме снабдявате с бира, щом ми плащате навреме каквото ми се полага на всяко първо число на месеца и щом накрая се разплатите с мене в Сан Франциско. Докато изпълнявате вашите задължения, готов съм да плавам с вас до ада и обратно и да ви гледам как с пот на челото вадите от пясъка бъчонките и сандъците. Приемете ли условията ми, готов съм да плавам с вас, стига да ме искате!

Симон Нишиканта се огледа. Гримшо и капитан Доун кимнаха.

— Утре в три часа следобед в параходната агенция — съгласи се евреинът. — Кога ще почнете работа?

— Вие кога смятате да тръгвате, сър? — отвърна на въпроса с въпрос Доутри.

— Рано, на разсъмване вдругиден.

— Тогава, сър, аз ще бъда на борда по някое време утре вечер и ще почна работа.

И докато се изкачваше нагоре към палубата, той все още чуваше Стария моряк да бръщолеви: „Осемнайсет дена в голямата лодка, осемнайсет дена в огнения ад…“

Глава X

Майкъл напусна „Макамбо“ по същия път, по който беше дошъл — през илюминатора. Както и преди, този път също бе мръкнало и пак ръцете на Куейк го поеха. Всичко беше свършено бързо и смело в мрака на ранната вечер. С помощта на корабно въже, на единия край завързано под мишниците на Куейк, а на другия — за един болт, Даг Доутри спусна прокажения си слуга от най-горната палуба в лодката, която чакаше долу.

Като слизаше към каютата си, той срещна капитан Дънкан, който намери за нужно да го предупреди:

— Никакви шеги с Килени-бой, стюард. Кучето трябва да се върне с нас в Тулаги.

— Да, сър — съгласи се стюардът. — За по-сигурно го държа само в каютата. Искате ли да го видите, сър?

Самата откровеност на поканата усъмни капитана и през ума му мина мисълта, че стюардът може би вече е скрил Килени-бой някъде на сушата.

— Да, наистина не е лошо да му кажа „здрасти“ — отговори капитанът.

Той много се учуди, когато влезе в стаята на стюарда и видя, че Майкъл току-що се събужда от съня, който беше изкарал, свит на пода. Но учудването му щеше да бъде много по-голямо, ако би могъл да види през затворената врата какво стана непосредствено след излизането му. През отворения илюминатор Доутри прекара навън, в непрекъснат поток, цялото съдържание на стаята. Всичко, което му принадлежеше, мина оттам, включително костенурковите коруби, снимките и календарите от стената. Майкъл, получил заповед да мълчи, мина последен. Останаха само един моряшки сандък и два куфара, защото бяха много големи и не можеха да минат през прозорчето, но цялото им съдържание беше измъкнато.

Когато след няколко минути Доутри излезе на главната палуба и се спря на трапа, за да побъбри с митническия чиновник и дежурния моряк, капитан Дънкан не можеше и да помисли, че случайният му поглед за последен път се спира върху стюарда. Той го наблюдаваше как слиза по трапа с празни ръце и без никакво куче след него и как после тръгна по кея под светлината на електрическите фенери.

Само десет минути след като капитан Дънкан видя за последен път широкия му гръб, Доутри вече се беше навел над Майкъл и го галеше в лодката, натоварена с целия му багаж, а Куейк гукаше от щастие, че около него е всичко, което му е скъпо на този свят, гребеше към Джаксъновия залив и бъркаше в джоба на изтърканата си дреха, за да се увери, че не е забравил на парахода любимия си бръмбазък.

Даг Доутри плащаше за Майкъл, и то плащаше добре. Между другото не бе изтеглил заплатата си от „Бърнс Филп“, за да не събуди подозрение. Беше се отказал от двадесетте лири, които имаше да взема; а през онази нощ в Тулаги смяташе да спечели точно толкова от продажбата на Майкъл. Беше го откраднал да го продаде. Сега плащаше за него продажната цена, която го бе изкушила.

Някой беше казал много сполучливо: „Конят прави низкия още по-низък, а благородния — по-благороден.“ Същото може да се каже и за кучетата. Като открадна кучето с цел да го продаде, Даг Доутри се принизи и причина за това беше Майкъл. Като заплати цената му само от чистосърдечна обич, при която човек е готов да плати всякаква цена, Даг Доутри се облагороди и причината пак бе Майкъл. И докато лодката се плъзгаше по тихата вода на залива, под светлината на южните звезди, Даг Доутри бе готов да рискува живота си в бой, за да задържи при себе си кучето, което отначало бе приемал само като разменна стойност за голям брой бирени бутилки.

Веднага след изгрев „Мери Търнър“ бе изтеглена от един малък влекач и отплава, а Доутри, Куейк и Майкъл за последен път огледаха Сиднейския залив.

— Още един път старите ми очи видяха това хубаво пристанище! — измърмори Стария моряк, който стоеше до тях, втренчил поглед към брега; и Даг Доутри не можа да не забележи начина, по който производителят на пшеница и лихварят наостриха уши и се спогледаха многозначително.

— Беше петдесет и втора, хилядо осемстотин петдесет и втора, ей такъв ден като този! Напуснахме Сидней на „Винаги бдящия“ и всички пиеха и пееха на палубата! Красив кораб, господа, умно и красиво направен! И какъв екипаж, храбър екипаж, все младоци, на целия кораб никой нямаше четиридесет години! Ех, че щур и весел екипаж бяхме! Капитанът беше един „възрастен“ джентълмен на двайсет и осем, моля ви се, третият помощник — на осемнайсет; бузите му бяха като кадифе, не знаеха що е бръснач! Той също умря в голямата лодка. А капитанът издъхна под палмите на безименния остров. Кафявите девойки плачеха над него и напразно му вееха с ветрила, за да разхладят пламналите му дробове!

Даг Доутри не чу повече, защото слезе долу и се зае с новата работа. Но докато слагаше чисто бельо на койките и обясняваше на Куейк как да почисти замърсения под, той поклащаше глава и си мърмореше: „Хитрец е тоя! Голям хитрец! Не всеки, който прилича на глупак, е глупав!“

„Мери Търнър“ имаше красиви форми, защото бе построен за лов на тюлени; по същата причина на борда имаше твърде много, дори излишно място. Предната обща каюта, в която можеха да се съберат дванадесет койки, приютяваше за спане само осем моряци скандинавци. Петте единични каюти на кърмата бяха заети от тримата търсачи на съкровища, Стария моряк и помощник-капитана — едър добродушен руски финландец, когото неговите спътници наричаха мистър Джаксън, защото не можеха да произнасят името, с което се беше подписал в корабните книжа.

Оставаше още помещението в средата, до самите кърмови каюти, отделено с дебела преграда от тях. В него се влизаше направо по малък трап от главната палуба. На тази палуба, между кърмата и средното помещение, се намираше кухнята. В средното помещение, което беше много по-широко от каютите на кърмата, имаше шест широки койки само на един етаж, двойно по-широки от койките в предната част и със завеси.

— Хубав дупка, Куейк, а? — каза Доутри на своя седемнадесетгодишен кафяв папуас със сбръчкано лице на столетник, крака на жив скелет и огромен корем на японски борец. — А, Куейк! Какво мисли тебе?

От възторг пред толкова много място Куейк не можа да каже нищо и успя само красноречиво да завърти очи в знак на съгласие.

— Тебе харесва това парче легло? — готвачът, мъничък стар китаец, попита стеснително стюарда, като с ръка искрено подкани белия човек да приеме неговото собствено легло.

Доутри поклати глава. Отрано беше научил, че е разумно да си добре с корабния готвач, тъй като всеки знае, че често корабните готвачи най-неочаквано подлудяват и хукват с касапски ножове и сатъри да секат спътниците си за най-малката обида. Още повече че от другата страна на каютата, срещу леглото на китаеца, имаше друга, също така добра койка. Койката, която беше отляво на тази на готвача, Доутри определи за Куейк. По този начин той запази за себе си и за Майкъл цялата дясна страна с трите койки. Койката до неговата, по-близо до носа, определи за Килени-бой и обърна внимание за това на Куейк и на готвача. Доутри имаше чувството, че готвачът, който побърза да си каже името — А Мой, не беше напълно доволен от установяването на този ред; но това беше само моментно впечатление, а после той реши, че китаецът сигурно смята за унизително кучето да спи на легло в едно помещение с него.

Когато оправи каютите и след половин час се завърна, за да бъде обслужен с бутилка бира от Куейк, Доутри забеляза, че А Мой беше преместил всичките си постелки на третото легло от дясната страна. По този начин той идваше на един ред с Доутри и Майкъл, а оставяше другата половина на каютата за Куейк. Любопитството на Доутри се разпали.

— Какво прихванало тоз китаец? — попита той Куейк. — Той не харесва тебе да бъде една страна с него! Защо? По дяволите! Какво нахалство! Тоз китаец прави мене много сърдит!

— Тоз китаец може мисли мене прави него кай-кай — захили се Куейк, който иначе рядко се шегуваше.

— Добре — заключи старецът. — Разберем. Тебе се премества на мое легло, мене се премества на легло на тоз китаец.

Това бе сторено и този път Куейк, Майкъл и А Мой заеха дясната страна, а Доутри остана сам от лявата. Той се качи на палубата и продължи работата си. При следващото завръщане откри, че А Мой се е преместил пак от лявата страна, но сега на последното легло, откъм кърмата.

— Изглежда, че нещастникът се е влюбил в мене — засмя се стюардът.

Той не можеше да разбере причината, поради която А Мой искаше винаги да спи на страната, противоположна на Куейк.

— Мене обича сменя — отвърна старият готвач на прекия въпрос на Доутри, а по очите му се виждаше, че се мъчи да се понрави на стюарда и да не го ядоса. — Винаги така сменя, много сменя. Разбира?

Доутри не разбра и поклати глава, а удължените, присвити очи на А Мой не издадоха безпокойството и страха, с които той скритом поглеждаше двата вечно прегънати пръста на лявата ръка на Куейк и челото му, където кожата между очите изглеждаше малко по-тъмна, едва забележимо надебелена и белязана от първите наченки на три къси отвесни бръчки, които вече му даваха прилика с лъв — признак, който специалистите по тази страшна болест наричаха лъвско лице.

Няколко пъти след това стюардът, изпил пет бутилки бира и дневната си дажба, се развличаше, като сменяше леглото си с Куейк. И винаги А Мой също се преместваше, макар Доутри да не забелязваше, че никога не се нанася в леглото, което вече Куейк е заемал. Той не забеляза също, че когато Куейк бе изредил и шестте легла, А Мой си направи хамак от брезент, окачи го на таванските греди в средата и оттук нататък необезпокояван, остана да виси във въздуха.

Доутри престана да мисли за тази история, като си я обясни със заплетената и неразбираема психика, присъща на китайците. Той забеляза обаче, че китаецът никога не позволяваше на Куейк да влиза в кухнята. Забеляза и още нещо, което той определи така: „Това е най-чистият от всички проклети китайци, които съм виждал изобщо. Чист в кухнята, чист в каютата, чист във всичко. Ако случайно не чисти себе си, дрехите си или постелките, той винаги мие чиниите с вряла вода. Честна дума, всяка седмица попарва одеялата си.“

Но други неща занимаваха ума на стюарда. Нужно му бе време, за да опознае петимата мъже в кърмовите каюти, да си уясни общото положение, както и отношението на всеки от петимата към това положение и един към друг. След това идваше курсът на „Мери Търнър“, защото няма опитен моряк, който да не иска да научи курса на своя кораб и следващото пристанище, в което ще спира.

— Изглежда, че се движим по линия, която минава северно от Нова Зеландия — каза си Доутри, след като стотина пъти беше поглеждал крадешком към компаса. Но това бе всичко за курса на кораба, до което можа да се добере, защото капитан Доун сам правеше наблюденията и изчисленията, без да допуска дори помощника си до тях, и систематично заключваше картата и корабния дневник. Доутри знаеше, че в капитанската каюта се водят разгорещени препирни, в които се оспорват географски дължини и ширини; но повече от това не можа да узнае, защото още отначало му бяха внушили, че това е единственото място, където по време на подобни съвещания той няма какво да дири. Той също така стигна до извода, че тези съвещания приличат на истински битки, в които господата Нишиканта, Доун и Гримшо редовно крещят един срещу друг и удрят с юмруци по масата, освен в ония случаи, когато търпеливо и твърде учтиво разпитват Стария моряк.

— Влязъл им е под кожата! — реши още отначало стюардът, но колкото и да се опитваше след това, не можеше от своя страна да влезе под кожата на Стария моряк.

Името на Стария моряк беше Чарлс Стоу Гринлиф. Само това можа да измъкне Доутри от него и нищо друго, освен несвързаните бълнувания за жегата, голямата лодка и съкровището на шест фута под пясъка.

— Едни от нас тук си играят с другите, а другите само гледат и се възхищават на играта им — подхвърли стюардът. — Сигурен съм, че тия дни ще наблюдаваме едно добро представление. Колкото повече гледам, толкова повече се възхищавам.

Стария моряк погледна стюарда в очите с празен, невиждащ поглед.

— На „Винаги бдящия“ всички стюарди бяха млади, просто деца! — измърмори той.

— Да, сър — с готовност се съгласи Доутри. — От всичко, което казвате, излиза, че „Винаги бдящия“ с всичките си младоци сигурно е бил добър кораб. Не като старците на нашето корито! Но на мене, сър, не ми се вярва вашите младоци да са водили така хитро играта, както сега се води при нас. Аз просто се възхищавам от чудесния начин, по който се води.

— Ще ви кажа нещо — рече Стария моряк с такъв поверителен вид, че Даг Доутри почти се наведе, за да го чуе по-добре. — Нито един от стюардите на „Винаги бдящия“ не можеше да приготвя като вас уиски със сода, точно така, както аз го харесвам. По онова време още не беше излязла модата на коктейлите, но ние си имахме херес и битър. Също така добър аперитив, прекрасен аперитив. И нещо повече — добави той точно когато изглеждаше, че е свършил, и с това прекъсна третия опит на Доутри да изкопчи нещо повече за действителното положение на „Мери Търнър“ и за ролята на Стария моряк. — Ей сега ще ударят пет пъти камбанката и аз с удоволствие ще изпия един от вашите вкусни коктейли, преди да сляза за обед.

След тази случка Доутри стана още по-подозрителен към него. Но с течение на времето той все повече и повече се убеждаваше, че Чарлс Стоу Гринлиф е изкуфял старец, който искрено вярва в съществуването на своето съкровище, заровено някъде из Южните морета.

Веднъж, лъскайки пиринчените части на трапа, който водеше към кърмовата част, Доутри дочу, че старикът разказва на Гримшо и на евреина как е получил ужасния си белег и как са били отрязани пръстите му. Те двамата го бяха напоили здравата с надеждата да го разприказват и да измъкнат още нещо от него.

— Беше в голямата лодка — кудкудякаше старческият глас в кабината. — Бунтът избухна на единайсетия ден. Ние, които бяхме на кърмата, като един скочихме срещу тях. Беше чиста лудост. То и гладът ни мъчеше здравата, но за вода бяхме полудели. Цялата работа започна заради водата. Защото, разбирате ли, бяхме свикнали да ближем росата от греблата, планшира, седалките и дъските на лодката. Всеки от нас си беше определил някоя от повърхностите, на които падаше роса. Така пейката на кърмата, горната й част и задната половина от десния борд бяха територия на втория помощник-капитан. Никой от нас не беше толкова паднал, че да не зачита неговата територия. Третият помощник беше още момче, само на осемнайсет години, храбър и очарователен момък. Той делеше десния борд с втория помощник. Бяха теглили една линия по средата и на никой от двамата не минаваше и през ум даже да прескочи линията, докато ближеха оскъдната влага, която беше паднала през нощта. Те бяха много почтени.

Но моряците — не. Моряците постоянно се караха помежду си за росата и предната нощ дори бяха убили едного заради подобна кражба. Но нея вечер, докато чаках да се набере повечко роса по моята повърхност, чух как някой ближе роса и се придвижва към левия борд. А левият борд беше моя територия — от задната пейка до кърмата. Тъкмо сънувах като в кошмар кристални извори и пълноводни реки и го чух как се промъква. Уплаших се, че може да присвои това, което беше мое.

Той се приближаваше до моята територия и аз го слушах как лиже влажното дърво и как стене тихо и скимти. Също като някое животно, което нощем пасе трева и все повече се приближава.

Случайно в ръката си държах една подпорка, за да използвам малкото роса, която би се полепила по нея. Не знаех кой идва, но когато той премина моята линия и взе да стене, да скимти и да ближе моите скъпоценни капки роса, не издържах и го ударих. Ударът попадна точно в носа му — беше боцманът — и бунтът започна. Ножът на боцмана сряза цялото ми лице и посече пръстите ми. Третият помощник, осемнадесетгодишният момък, ми се притече на помощ и ме спаси, тъй че тъкмо преди да припадна, двамата хвърлихме зад борд трупа на боцмана.

В кабината се чуха стъпки и раздвижване и Доутри се върна към заниманията си, които временно бе изоставил. И докато търкаше пиринчените части, си каза наум: „Старикът наистина е видял зор. Стават такива работи понякога.“

— Не! — продължи с пискливия си глас Стария моряк в отговор на някакъв въпрос. — Не от раните припаднах, а от усилието по време на борбата. Бях изтощен много. Толкова малко влага имаше в тялото ми, че не тече много кръв. А най-чудното беше, че при такива обстоятелства оздравях много бързо. На другия ден вторият помощник ме заши с една клечка за зъби от слонова кост, която му послужи вместо игла, и с конци от едно скъсано, старо, насмолено платно.

— Бих ли могъл да ви попитам, господин Гринлиф, дали когато ви отрязаха пръстите, по тях имаше пръстени? — чу се гласът на Симон Нишиканта.

— Да, и единият беше разкошен! После го намерих в лодката и го подарих на търговеца на сандалово дърво, който ме спаси. На него имаше голям диамант. Бях го купил за сто и осемдесет гвинеи от един английски моряк в Барбадос. Той го беше откраднал и, разбира се, пръстенът струваше много повече. Ала търговецът на сандалово дърво не само ми спаси живота, но и похарчи цели сто лири, за да ме снабди с всичко необходимо и да ми купи билет от остров Търсдей до Шанхай.

Същата вечер Даг Доутри чу как Симон Нишиканта казва на Гримшо в тъмнината на кърмата:

— Пръстените, които носи, не ми излизат от главата. В днешно време няма такива. Стари са, наистина стари. Те не са обикновени мъжки пръстени, а както едно време биха ги нарекли — джентълменски пръстени. Истинските джентълмени, искам да кажа, големите джентълмени са носили такива пръстени. Много ми се ще в днешно време подобни пръстени да попадат в заложната ми къща. Струват цял куп пари.

— Искам да ти кажа, Килени-бой, че преди да свърши пътуването, може би ще ме хване яд, задето не постъпих на този кораб срещу дял от съкровището, а не за редовна заплата — довери се Даг Доутри на Майкъл тази нощ, преди да си легне, докато Куейк сваляше обувките му, а той беше спрял на средата на шестата бутилка. — Повярвай ми, Килени, този стар джентълмен знае какво приказва и на времето си е бил истинска луда глава. Хората не губят пръстите си и не им посичат лицата за нищо — нито пък за нищо пилеят пръстени, от които текат лиги на евреина лихвар.

Глава XI

Преди да свърши пътешествието на „Мери Търнър“, Даг Доутри със силен смях прекръсти шхуната „Кораба на глупците“. Но това стана няколко седмици по-късно, когато веднъж беше седнал между бъчонките за вода в главния трюм. Междувременно той изпълняваше безупречно задълженията си, та дори и капитан Доун не можеше да му намери никакъв недостатък.

Стюардът полагаше особени грижи за Стария моряк, към когото бе започнал да изпитва силно възхищение, дори привързаност. Старикът се различаваше от спътниците си. Те бяха почитатели на парите; у тях всичко се свеждаше до печелене на долари. Доутри, сам щедър и безгрижен по природа, не можеше да не оцени щедростта на Стария моряк, който, по всичко личеше, бе живял нашироко и винаги беше готов да подели търсеното съкровище.

— И вие ще си получите дял, стюард, па макар и от моята част! — уверяваше той Доутри в моменти, когато стюардът биваше особено любезен към него. — Има купища, цели купища злато, и тъй като нямам никакви роднини, а не ми остава и дълго да живея, едва ли ще се нуждая много от него. Една малка част ми е достатъчна.

И така „Корабът на глупците“ продължаваше да плава, а всичките му пътници се мамеха един друг, като се почне от добродушния финландец с невинните очи, който така се възбуждаше от лъха на съкровището, че за да открадне данните за положението на кораба, отвори с шперц заключеното бюро на капитан Доун, и се свърши с А Мой, който се държеше настрана от Куейк и нито веднъж не спомена на другите каква опасност ги грози от постоянния досег с носителя на ужасната болест.

Самият Куейк не мислеше за това и не се безпокоеше. Той знаеше, че понякога такива работи се случват с хората. Тревожеше се само от гледна точка на болката, която беше нищожна, и никога не му беше минало през ум, че неговият господар не знае нищо по въпроса. По същата причина той не можеше да разбере защо А Мой се държи на разстояние от него. Куейк нямаше никакви други грижи. Той обожаваше своя бог, който стоеше по-високо от всички други богове на морето и на джунглите, и винаги му позволяваше да бъде близко до него, така че раят се намираше там, където бяха те двамата — той и неговият бог, стюардът.

Същото беше и с Майкъл. Той обичаше и боготвореше човека-бъчва, тъй както го обичаше и боготвореше Куейк. За Майкъл и Куейк да съзерцават всекидневно, дори всекичасно Даг Доутри, значеше непрекъснато да бъдат в лоното Авраамово. Божеството на господата Доун, Нишиканта и Гримшо бе идолът, наречен Злато. Богът на Куейк и Майкъл беше жив, неговият глас винаги можеше да се чуе, топлите му ръце винаги можеше да се усетят, а туптенето на сърцето му — да се почувствува в хиляди действия и докосвания.

За Майкъл най-голямото удоволствие бе да седи с часове до стюарда и да пее с него всички песни и мелодии, които той пееше или тананикаше. По-богато и по-необикновено надарен от брат си, Майкъл учеше по-бързо и тъй като предметът на неговото обучение бе пеенето, той далече надмина резултатите, които Вила Кенън бе постигнала с Джери.

Майкъл можеше да вие или по-скоро да пее (защото виенето му беше мелодично и добре овладяно) всяка песен, която се вместваше в неговия регистър и която стюардът избираше, за да я пеят заедно. Освен това той можеше да пее и самостоятелно, без да сбърка, такива мелодии като „Родино, любима моя“, „Боже, пази краля“ и „Спи, мой малък, спи“. Дори сам, подканян от стюарда, който седеше на няколко крачки, той можеше да вдигне нагоре муцуна и да изпее „Шенандоа“ и „Заведи ме в Рио“.

Понякога, докато стюардът отсъствуваше, Куейк вадеше своя бръмбазък и под властните звуци на примитивния инструмент Майкъл запяваше в унисон с първобитните дяволски ритми от остров Кайзер Вилхелм. Още един майстор певец се появи и покори Майкъл, но него той прие с радост. Името му беше Коки. Така се представи на Майкъл още при първата им среща.

— Коки — каза дръзко той, без да трепне или да понечи да избяга, макар че щом го зърна, Майкъл скочи върху него, за да го унищожи. И човешкият глас, гласът на бога, който излизаше от гърлото на малката снежнобяла птица, накара Майкъл да седне на задните си крака и да затърси с очи и ноздри по цялата палуба. Къде бе човекът, който проговори? Но човек нямаше… само един малък папагал какаду нахално изви глава към него и повтори: — Коки.

Още от най-ранните си дни в Мериндж Майкъл бе научил, че кокошките са табу. Кокошките, които мистър Хегин и другите бели ценяха така, че кучетата не само не биваше да ги нападат, а трябваше да ги пазят. Но това същество не беше кокошка, то приличаше на ония пернати от джунглата, които бяха разрешен лов за всяко куче, а ето че му говореше с гласа на божество.

— Махни си крака! — изкомандува то така повелително, също като човек, че отново стресна Майкъл и го накара да се огледа по палубата, за да открие божественото гърло, което бе произнесло тия думи.

— Махни си крака веднага или ще те вземат мътните! — беше следващата заповед на малкото пернато същество.

След това се изсипа някаква неразбория на китайски, която така приличаше на гласа на А Мой, че Майкъл отново, сега вече за последен път, потърси с поглед говорещия.

В този миг Коки избухна в див, фантастичен смях и Майкъл, наострил уши, наклонил глава на една страна, разпозна между звуците на смеха звуците на различни гласове, които бе слушал по-рано.

И Коки, който тежеше няколко унции, дори по-малко от половин фунт, това дребно скелетче от крехки кости, покрити с шепа пера, Коки, който имаше по-голямо и по-храбро сърце от всеки друг на „Мери Търнър“, изведнъж стана за Майкъл приятел, другар и повелител. Едно мъничко късче, изтъкано от дързост, беше Коки. Той още от началото спечели уважението на Майкъл, който би могъл с едно-единствено небрежно чукване на лапата да строши нежния му врат и да загаси навеки храбрия блясък в очите му, но беше много внимателен към него. Нему позволяваше хиляди волности, които никога не би позволил на Куейк. Майкъл бе унаследил една черта, която всички кучета са имали, откак са се появили на света — да бранят месото си. Той никога не разсъждаваше по този въпрос. За него защитата на месото, след като веднъж го е захапал и настъпил с лапа, беше нещо механично и несъзнателно, както пулсът и дишането. С огромно усилие на волята той признаваше единствено на Стюард правото да се докосне до неговото месо. Дори Куейк, който обикновено го хранеше според наставленията на стюарда, знаеше, че за да бъдат пръстите и тялото в безопасност, най-добре е да няма нищо общо с храната, станала притежание на Майкъл. Но Коки, малкото топче пух, искрицата светлина и живот с божественото гърло, дръзко и нахално нарушаваше табуто на Майкъл и посягаше върху месото му.

Кацнал върху ръба на канчето, в което слагаха храна за Майкъл, този лекомислен авантюрист, изскочил от мрака на дневна светлина, тази светулка в тъмата наежваше розовия си гребен, разтваряше широко черните си като мъниста зеници, надаваше прегракнал, заповеден вик, сякаш всичките богове говореха през гърлото му, и караше Майкъл да се отдръпва, а самият той придирчиво си избираше най-апетитните парчета от яденето му.

Защото Коки знаеше много добре как да се отнася с Майкъл. Той, чиято воля имаше блясъка на закалена стомана, можеше да се кара и заяжда като стар моряк-кавгаджия или да ласкае така умело и резултатно, както могат да ласкаят само жените — от първата, която бе напуснала рая, до последната й днешна потомка. Когато Коки застанеше на един крак върху врата на Майкъл, навеждаше се над ухото му и започваше да го ласкае, Майкъл само приглаждаше като коприна наежената си рошава козина и с глупав, полуидиотски, пълен с щастие поглед се съгласяваше с всичко, което волята и фантазията на Коки можеха да родят.

Коки се сближи много с Майкъл, защото си нямаше никого — А Мой се беше отказал от него. Китаецът го беше купил в Сидней от един моряк и бе дал за него осемнадесет шилинга, след като цял час се бе пазарил. Но когато веднъж видя Коки да седи върху сгърчените пръсти на Куейк и словоохотливо да му говори, А Мой почувствува такова отвращение от птицата, че даже осемнадесетте шилинга загубиха стойност за него, щом досегът с Коки можеше да му донесе зараза.

— Тебе харесва много? Тебе иска него?

— Смяна за смяна! — предложи в отговор Куейк, сигурен, че това е предложение за размяна, и се чудеше дали дребният стар готвач не е хвърлил око на скъпоценния му бръмбазък.

— Не смяна за смяна — отговори А Мой. — Тебе иска него, дадено, може вземе.

— Кой начин може мене вземе? — попита Куейк. — Мене може няма какво тебе харесва!

— По никой начин — настоя А Мой, — тебе иска, тебе харесва, вземе него, може, честна дума.

Така премина храброто късче пернат живот, смелото сърце, наричано от хората и от себе си Коки, което бе родено по върховете на джунглата на остров Санто от Новите Хебриди, после бе хванато с мрежа от един двукрак черен канибал и продадено за шест къса тютюн и една малка брадва на някакъв шотландски търговец, издъхващ от малария, после продавано от ръка на ръка, докато го препродадоха за четири шилинга на един търговец на чернокожи, после бе разменено за гребен от костенурка, направен от един английски огняр по старинен испански образец, после бе заложено за шест шилинга и половина при игра на покер в каютата на огнярите, после отново разменено, този път за един стар акордеон, който струваше най-малко двадесет шилинга, и накрая беше купено за осемнадесет шилинга в брой от стария набръчкан китаец — така премина Коки, смъртен или безсмъртен, както всяка храбра искрица живот на тая планета, от собственост на някой си А Мой, корабен готвач, който преди четиридесет години беше заклал жена в Макао заради изневяра и бе избягал по море, в собственост на Куейк, прокажен черен папуас, самият той роб на някой си Даг Доутри, който пък беше слуга на други хора и покорно се обръщаше към тях с „да, сър“, „не, сър“ и „благодаря ви, сър“.

Майкъл си намери и друг другар, въпреки че Коки не вземаше участие в това приятелство. Това беше Скрепс, нескопосано младо куче от нюфаундлендска порода, което, изглежда, принадлежеше на целия кораб „Мери Търнър“, защото никой, нито от предните, нито от задните каюти, нямаше собственически претенции върху него и всеки отричаше да го е довел на борда. Нарекоха го Скрепс и оттогава то стана куче на никого, но и куче на всекиго, и то дотолкова на всекиго, че мистър Джаксън обеща на А Мой да му счупи куфалницата, ако не храни добре кученцето, а Сигурд Халворсен от предната каюта успя да строши главата на Хенрик Гйертсен, защото последният бе ритнал Скрепс, докато вървял по палубата. Дори нещо повече — когато едрият и груб Симон Нишиканта, който вечно рисуваше нежно безвкусни, женствени акварели, хвърли веднъж шезлонга си по Скрепс, задето бе съборил по невнимание триножника му, той веднага усети как тежката, подобна на бут ръка на Гримшо легна върху неговото рамо и така го завъртя, че едва ли не го просна на пода; няколко дни след това мускулите му още бяха схванати, а самото място бе станало синьо-черно.

Въпреки че беше вече порасъл и зрял, Майкъл имаше толкова весел характер, че непрекъснатите игри със Скрепс му доставяха голяма радост. Инстинктът, който го подтикваше към игра, бе също така силен, както и тялото му, и той винаги надиграваше Скрепс и го докарваше до пълно изтощение, така че Скрепс лягаше уморен на палубата, задъхваше се, смееше се през широко отворената си уста и напразно удряше въздуха с уморените си предни лапи, докато Майкъл продължаваше да се хвърля върху него с престорена свирепост. И това ставаше, макар че Скрепс беше поне три пъти по-голям и по-тежък от него и тъпчеше, където му попадне, с тежките си крака като слон в ливада с маргаритки. Щом успееше да си вземе дъх, Скрепс както винаги беше готов за нова лудория, а Майкъл — също тъй готов да го посрещне. Всичко това бе чудесна тренировка за Майкъл и го поддържаше в най-добра физическа и душевна форма.

Глава XII

Така плаваше „Корабът на глупците“ — Майкъл играеше със Скрепс, уважаваше Коки, докато Коки ту му се караше, ту го ласкаеше, пееше със стюарда и го боготвореше; Доутри пиеше шестте си кварта бира всеки ден, прибираше си заплатата на първо число всеки месец и се възхищаваше от Чарлс Стоу Гринлиф, когото смяташе за най-ценния човек на борда; Куейк прислужваше на господаря си и го обичаше, а проникващата все по-навътре проказа браздеше челото му и удебеляваше кожата по него и я правеше все по-тъмна; А Мой избягваше черния папуас като чума, миеше се постоянно и всяка седмица попарваше одеялата си; капитан Доун се занимаваше с управлението на кораба и се тревожеше за своя жилищен дом в Сан Франциско, Гримшо облягаше подобните си на бутове ръце върху своите огромни колена и язвително подканяше лихваря да даде толкова пари за тяхната авантюра, колкото сам той даваше от житните си ферми; Симон Нишиканта бършеше врата си с омазнена копринена кърпа и рисуваше акварели до втръсване; помощник-капитанът търпеливо крадеше с помощта на шперца си данните за местонахождението на кораба; а Стария моряк се утешаваше с уиски и сода, пушеше ароматичните хавански пури, които струваха три за долар и минаваха за сметка на експедицията, и непрекъснато бълнуваше за ужасите на голямата лодка, за безименните обратни координати и съкровището, заровено на шест фута под пясъка.

Стигнаха до една част на океана, която за Доутри не се различаваше по нищо от другите му части. Никаква земя не нарушаваше очертанията на морето. Корабът в средата и хоризонтът като неизменна и вечна граница на света. Магнитната стрелка на компаса беше единствената точка, около която се въртеше „Мери Търнър“. Слънцето без никакво съмнение изгряваше на изток и също така без съмнение залязваше на запад, нещо, което, разбира се, се доказваше от деклинацията, изменението и отклонението на стрелката; а нощем по небето преминаваха звездите и съзвездията.

Но в тази част на океана от ранно утро до здрач наблюдателите седяха непрекъснато горе на мачтите, докато „Мери Търнър“ не легнеше на дрейф, за да запази курса си и през нощта. С течение на времето миризмата на дирята се засили, както казваше Стария моряк, и тримата вложители започнаха да се изкачват горе. Гримшо се задоволяваше да стои до главната рея на средната мачта, капитан Доун се качваше още по-високо и сядаше на върха на предната мачта, с крака върху най-горната рея. А Симон Нишиканта спря да рисува своите морски и небесни цветни петна, които приличаха на акварелите, рисувани от пансионерски девици, и двама ухилени стройни моряци дигаха огромното му тяло по въжените стълби на задната мачта, завързваха го здраво на кръстовката с реята и го оставяха да се взира с очи, жадни за злато, в окъпаното от слънце море през най-хубавия, неописуем бинокъл, който някога е бивал откупен от заложните му къщи.

— Чудно — мърмореше Стария моряк, — чудно, много чудно! Това е самото място. Грешка не може да има. Доверявах се за всичко на онзи млад трети помощник. Беше само на седемнадесет години, но знаеше навигацията по-добре и от капитана. Нали намери атола след осемнадесет дни в голямата лодка? Без никакъв компас, а знаете какъв изглежда хоризонтът от лодка, когато за секстант ви служи само морето. Той умря, но преди да умре, ми каза какъв курс да държа, тъй че аз стигнах атола на следващия ден, след като бях хвърлил тялото му зад борда.

Капитан Доун свиваше рамене и предизвикателно посрещаше подозрителния поглед на евреина.

— Не може да е потънал — тактично нарушаваше мълчанието Стария моряк. — Това не бе обикновен атол или риф! Лъвската глава беше висок три хиляди осемстотин и тридесет и пет фута! Видях, когато капитанът и третият помощник му правеха триангулачно[1] измерване.

— Претърсих цялото море! — избухваше тогава капитан Доун. — Разчесах го като с гребен, а зъбите на гребена ми не са толкова редки, че да пропуснат един връх, висок близо четири хиляди фута!

— Чудно! Чудно! — веднага замърморваше Стария моряк с тих глас, отправен отчасти към собствената му замислена душа, отчасти към останалите иманяри. След това с внезапно просветление прибавяше:

— Но разбира се! Отклонението сега е различно, капитан Доун! Имате ли предвид, че отклонението е взето преди половин век! Може да се получи голяма разлика. Какво пък, макар че не съм навигатор, доколкото разбирам, отклонението не е било толкова точно и добре познато през ония дни, както е сега.

— Ширината си е била ширина и дължината си е била дължина — беше отговорът на капитана. — Отклонението се употребява само когато се определят курсове с много голяма точност.

Всичко това беше съвсем непонятно за Симон Нишиканта, който бързо вземаше страната на Стария моряк.

Но Стария моряк беше обективен. Той балансираше преимуществата, които даваше в даден момент на евреина, с предимствата, които в следващия миг признаваше на капитана.

— Жалко, че имате само един хронометър — подхвърляше той. — Може би цялата грешка е в хронометъра. Защо отплавахте с един хронометър?

— Но аз бях за два — защищаваше се евреинът. — Помните, че беше така, нали, Гримшо?

Производителят на пшеница неохотно кимаше, а капитанът викаше:

— Да, но не и за три хронометъра!

— Но щом два не вършат по-добра работа от един, както вие сам казвахте и както Гримшо ще потвърди, то тогава и три няма да вършат по-добра работа от двата. Само разноските са повече!

— Но ако имате само два хронометъра, как ще можете да кажете кой от двата е неточен? — питаше капитан Доун.

— Защо питате мене? — беше отговорът на лихваря, придружен от недоверчиво повдигане на рамене. — Ако не можете да познаете кой от два хронометъра е неточен, не е ли още по-трудно да се познае между двайсет? Щом са два, вероятността единият да е точен е петдесет на сто!

— Не можете ли да разберете…

— Разбирам, че всичко това, цялата тази надута теория за навигацията е голяма глупост. В моите кантори работят четиринайсетгодишни момчета и те биха се присмели и на вас, и на вашата навигация. Попитайте ги, щом два хронометъра не са по-добри от един, как може две хиляди да са по-добри от един? И те бързо и кратко ще ви кажат, че ако два долара не са по-добри от един, тогава и две хиляди долара не са по-добри от един долар. Това се нарича здрав разум.

— И все пак вие грешите по принцип — намесваше се Гримшо. — Още тогава аз казвах, че вземаме капитан Доун в тази работа само защото ни трябва мореплавател и защото вие и аз не разбираме нищо от навигация. Вие казахте „да, разбира се“; но веднага след това решихте, че знаете повече от него, и не ни позволихте да му купим три хронометъра. Вас ви боли за всеки разход. Това е то! Тук се касае за нещо, което е толкова голямо, че не може да се побере във вашия мозък. Тръгнали сте да копаете десет милиона долара с лопата, която купувате на старо за шейсет и осем цента.

Даг Доутри не можеше да не подслушва някои от тези разговори, които приличаха по-скоро на караници, отколкото на съвещания. Те редовно завършваха с това, че както казваха моряците, дяволите хващаха Симон Нишиканта. След такива разговори сърдитият евреин с часове не говореше с никого, нито пък обръщаше внимание, когато другите му говореха. Опитваше се напразно да рисува, докато избухнеше в бясна ярост, скъсваше рисувателния си лист, стъпкваше го на палубата, после вадеше едрокалибрената си автоматична пушка и се опитваше да стреля по блуждаещите делфини и тонове. Изглежда, че изпитваше голямо облекчение да прати куршума в тялото на някоя стрелнала се чудесно оцветена риба, да спре завинаги великолепното й светкавично движение, да я обърне настрана и да я прати в дълбините на смъртта и морето.

Понякога, когато се появяваше стадо кашалоти, внушителни по размер, Нишиканта се опияняваше — такова удоволствие му доставяше да причинява болка. Той улучваше около дузина гиганти от стадото, куршумите му плющяха по тях като камшични удари и ги караха да подскачат във въздуха като малки жребчета, изненадани от камшика, или с удар на опашката да се гмуркат под повърхността, да се втурват лудо през океана и да се губят от погледа, оставяйки след себе си бягаща следа от пяна.

Стария моряк тъжно клатеше глава, а Доутри му съчувствуваше, защото и на него му беше мъчно, че е причинена болка на невинните животни, и го успокояваше, като, без да чака специална поръчка, му носеше още една от скъпите пури. Гримшо свиваше презрително устни и казваше: „Евтин мерзавец. Подлец! Никой мъж, който поне малко е мъж, няма да вземе да си изкарва яда на безобидните животни. Той е от тоя род хора, дето ако не му харесваш или ако му кажеш, че говори или смята неправилно, за да си го върне, ще ритне кучето ти… или даже ще го отрови. През добрите стари времена, горе в Колуза, такива като него просто ги бесехме, за да поддържаме въздуха чист и здравословен.“

Но веднъж самият капитан Доун направо запротестира:

— Вижте какво, Нишиканта — каза той с пребледняло лице и трепереща от гняв уста, — това е жестоко и за него бихте могли жестоко да платите. Знам какво говоря. Нямате право да излагате на опасност живота на всички ни. Пилотският кораб „Ани Майн“ бе потопен от кит, и то в залива на Сан Франциско, пред Златната врата! Аз бях още съвсем млад, работех като втори помощник на брига „Бърнкасъл“ в Хакодате и веднъж трябваше да помпим на две смени, за да задържим кораба над водата, само защото един кит ни беше ударил. А тримачтовият китоловен кораб „Есекс“ потъна към западния бряг на Южна Америка и лодките гребаха хиляда и двеста мили до най-близката суша, понеже един голям женски кит го беше направил на трески…

Но Симон Нишиканта, хванат от дяволите, не благоволяваше да отговаря. Той стреляше, докато и последният кит избягваше зад линията, до която достигаше погледът.

— Спомням си за китоловния кораб „Есекс“ — каза Стария моряк на Доутри. — Един женски кит с малко китче го потопил. Складовете му били две трети пълни. Потънал за по-малко от час. Една лодка не могла да се спаси.

— А дали някоя от другите не е стигнала до Хавай, сър! — запита Доутри с цялото необходимо почитание. — Когато бях в Хонолулу преди трийсет години, срещнах някакъв старик, който твърдеше, че бил харпунджия на китоловен кораб и корабът бил потопен от кит някъде към бреговете на Южна Америка. Тогава за пръв и последен път чух за такова нещо, а ето че сега и вие говорите за същото, сър. Трябва да е бил същият кораб, сър, как мислите?

— Освен ако два различни кораба са били потопени от китове около западния бряг — отговори Стария моряк. — Но за единия кораб, за „Есекс“, не може да има съмнение. Това е истински случай. Изглежда, стюард, че човекът, за когото споменавате, е бил от „Есекс“.

[1] Триангулация — точен геодезически метод за измерване чрез построяване на мрежа от триъгълници. — Б.р. ↑

Глава XIII

Капитан Доун работеше непрекъснато; преследваше слънцето по всекидневния му небесен път, чрез специалното определяне на времето изчисляваше неговото отклонение, което се дължеше на движението на земята по големия кръг на нейната орбита, чертаеше неизброими сомнерови[1] линии по картата и пресмяташе предполагаемите ширини на местоположението на кораба, докато му се замаеше главата.

Симон Нишиканта открито и презрително се надсмиваше над капитана, като предполагаше, че му липсват навигаторски способности, продължаваше да рисува акварели, когато бе спокоен, и да стреля по китове, морски птици и всичко, което би могло да бъде наранено, когато бе подтиснат или му омръзнеше морето, и умираше от яд, че не може да зърне върха на Лъвската глава от приказния остров на Стария моряк.

— Ще ви покажа, че не съм стиснат — обяви един ден Нишиканта, след като се беше пекъл пет часа на мачтата, за да наблюдава морето. — Капитан Доун, за колко бихме могли да купим допълнителните хронометри в Сан Франциско — добри хронометри, на старо, искам да кажа?

— Горе-долу стотина долара — отговори капитанът.

— Много добре. Ето какво е моето предложение. Цената на този хронометър щеше да се подели между трима ни. Аз поемам цялата му стойност. Просто кажете на моряците, че аз, Симон Нишиканта, ще заплатя сто долара златни пари на първия, който види земя на посочените от мистър Гринлиф ширина и дължина.

Но моряците, които се трупаха по върховете на мачтите, бяха обречени на разочарование, защото можаха само два дни да се вглеждат в океана с надеждата, че ще спечелят наградата. И причина за това не беше единствено Даг Доутри, въпреки че и неговите собствени намерения и действия щяха да бъдат достатъчни, за да провалят възможностите им за по-дълго наблюдение.

Случи се така, че веднъж той слезе долу в трюма под централната каюта да прегледа касите бира, които бяха натоварени специално за него. Преброи касите, усъмни се в собствените си сетива, запали още клечки, преброи отново, след това напразно претърси целия трюм, очаквайки да намери още каси, складирани на друго място.

Той седна под люка, който водеше към централната каюта, и мисли цял час. Това пак е работа на евреина — заключи той, — евреинът, който се бе съгласил да снабди „Мери Търнър“ с два хронометъра, но не и с три, евреинът, който подписа договора, където се казваше, че трябва да се осигури достатъчен запас бира, за да може Даг Доутри да получава всекидневните си шест кварта. За по-сигурно стюардът преброи още веднъж касите. Имаше само три. Тъй като всяка каса съдържаше две дузини бутилки и тъй като неговата всекидневна дажба беше половин дузина, ясно беше, че запасът, който стоеше насреща му, щеше да стигне само за дванадесет дни. А в тази непозната пуста морска шир дванадесет дни съвсем не бяха достатъчно дълго време, за да се стигне до най-близкото възможно пристанище, където би могло да се закупи бира.

След като веднъж взе решение, стюардът не губи повече нито секунда. Часовникът показваше дванадесет без четвърт, когато той излезе от трюма, намести капака на люка и побърза да сложи масата. Сервира обеда, макар че с мъка се въздържа да не изсипе големия супник, пълен с крем-супа грах, върху главата на Симон Нишиканта. Спря го всъщност решението, което бе взел в трюма и което смяташе да изпълни следобеда в централния склад, там, където бяха складирани бъчонките с вода.

В три часа, когато Стария моряк по всяка вероятност дремеше в стаята си, а капитан Доун, Гримшо и половината от дежурните моряци се трупаха по върховете на мачтите, за да открият сред сапфиреното море Лъвската глава, Даг Доутри се спусна по трапа в централния склад. Тук, в дълги редици, с пътеки помежду, бяха заклинени бъчонките с прясна вода.

Стюардът извади изпод ризата си един маткап, а от задния си джоб половининчова бургия и я надяна в него. Клекна на колене, проби дъното на първата бъчонка и водата рукна по пода и почна да се просмуква през дъските. Работеше бързо, пробиваше бъчонка след бъчонка надолу по пътеката, която потъваше нататък в полумрак. Когато стигна до края на първия ред, той за миг се спря, за да послуша бълбукането на изтичащата вода. Изостреният му слух долови подобно бълбукане вдясно, откъм съседната пътека. Той се вслуша по-внимателно и би могъл да се закълне, че чува шума на бургия, която се забива в твърдо дърво.

Една минута по-късно, скрил вече грижливо своя маткап и бургията, той сложи ръка върху някакъв човек, когото не можеше да познае в полумрака, но който седеше на колене, дишаше тежко и пробиваше усърдно дъното на една бъчонка. Виновникът дори не направи опит да се изплъзне и когато Доутри запали клечка кибрит, видя под себе си обърнатото нагоре лице на Стария моряк.

— Виж ти! — учудено промърмори стюардът. — А защо, по дяволите, разливате водата!

Той почувствува, че тялото на стария човек нервно потръпна, и сърцето му се смекчи.

— Всичко е наред! — прошепна той. — Не се плашете от мене. Колко сте пробили?

— Всичките на този ред — прошепна оня в отговор. — Нали няма да ме издадете… на другите!

— Да ви издам? — Доутри тихичко се засмя. — Спокойно мога да ви кажа, че ние играем една и съща игра, макар да не ми е ясно защо и вие трябва да я играете. Аз току-що пробих всичките покрай десния борд. Слушайте какво, сър, измъквайте се веднага, тихо, докато още може. Всички са по мачтите и никой няма да ви забележки. Аз ще продължа и ще довърша тази работа… Ще оставя само толкова вода, че да стигне, да речем, за дванайсетина дни!

— Бих искал да поприказвам с вас… да ви обясня някои неща — прошепна Стария моряк.

— Разбира се, сър, и да ви кажа право, сър, ще пукна от любопитство. Идвам при вас, в каютата, да речем, след десет минути и там ще си поговорим на воля. Но каквато и да е вашата игра, аз съм с вас. Защото и моята игра е да стигнем бързо до някое пристанище и защото, сър, аз много ви уважавам и ценя. А сега, бягайте. След десет минути ще бъда при вас.

— Харесвате ми, стюард, много ми харесвате — с треперещ глас каза старият човек.

— И вие на мен, сър… и то много повече от онези финансови акули. Но засега стига толкова! Измъквайте се оттук, а пък аз ще доразлея водата.

След четвърт час, докато трите финансови акули бяха все още по мачтите, Чарлс Стоу Гринлиф седеше в каютата и пиеше уиски със сода, а Даг Доутри стоеше пред масата насреща му и пиеше бира направо от бутилката.

— Може би не сте отгатнали — каза Стария моряк, — но това е четвъртото пътешествие, в което търся същото съкровище.

— Искате да кажете… — попита Доутри.

— Точно така. Няма никакво съкровище. Никога не е съществувало, както не са съществували и Лъвската глава, и голямата лодка, и безименните координати.

Доутри объркано се почеса по сивата коса и призна:

— Добре ме подведохте, сър. Подведохте ме да повярвам в това съкровище.

— Трябва да призная, стюард, че ми е приятно да чуя това. Щом мога да измамя човек като вас, значи, все още съм достатъчно хитър. Лесно е да измамиш хора, чиито души познават само парата. Но вие сте различен. Вие не живеете само за пари. Гледах как се отнасяте с кучето си. Гледах как се отнасяте с вашето чернокожо момче. Гледах как си пиете бирата. И точно защото главата ви не е пълна с мисли по заровеното злато, да ви и излъже човек, е по-мъчно. Много по-лесно е да бъдат измамени тези, които мислят само за това. Те са от евтино тесто. Предложи им да спечелят сто долара за един и се хващат на въдицата като гладни щуки. Предложи им хиляда долара за един или десет хиляди за един и направо се побъркват. Аз съм стар човек, много стар човек. Ще ми се да поживея, преди да умра — искам да кажа, да поживея свястно, удобно, прилично.

— А обичате и дългите пътешествия! Започвам да разбирам, сър. Когато доближите мястото, където изобщо няма съкровище, някаква малка неприятност, като например загубата на прясна вода, ви праща до най-близкото пристанище, а после търсенето отново продължава.

Стария моряк кимна с глава и изпитите му от слънцето очи заблестяха.

— Така беше с „Ема Луиза“. Благодарение на някои малки инциденти като изтичането на водата и други подобни корабът бе принуден да плава повече от осемнайсет месеца. А освен това, преди да почне пътешествието, ме държаха повече от четири месеца в един от най-добрите хотели на Нови Орлеан и ми дадоха добър аванс, да, много добър аванс.

— Разкажете ми по-подробно, сър, много съм любопитен — каза Доутри, след като пресуши бутилката — нещо съвсем лесно за него. — Това е добра идея. Може да я използувам на стари години, но честна дума, сър, никога няма да преча на вашата игра. Не бих почнал, докато сте жив, макар че е чудесна идея.

— Най-напред трябва да намерите хора с пари, с толкова много пари, че никаква загуба да не може да ги разори. Те биват и по-лесно заинтересувани…

— Защото са по-големи свини — прекъсна го стюардът. — Колкото повече пари имат, толкова по-алчни са.

— Точно така — продължи Стария моряк. — А от друга страна, те не хвърлят напразно парите си. Такива морски пътешествия са много полезни за здравето им. В края на краищата нищо лошо не им правя, а само им осигурявам разнообразие и почивка.

— Но тия белези по лицето ви, пръстите, които липсват от ръката ви! Никак не вярвам, че са от боя в голямата лодка, когато боцманът ви е намушкал, но тогава къде, по дяволите, сте ги получили! Чакайте малко, сър, чакайте най-напред да напълня чашата ви!

И с напълнена отново чаша Чарлс Стоу Гринлиф разказа историята на своите белези.

— Трябва най-напред да знаете, стюард, че аз съм… джентълмен. Фамилното ми име ще срещнете по страниците на историята на Съединените щати, пък и дори преди да са съществували Съединените щати. Завършил съм, втори по успех от нашия клас, един университет, който не е нужно да назовавам. Впрочем името, под което ме знаете, не е моето име. Грижливо съм го съставил от други фамилни имена. На мен не ми провървя. Когато бях млад, наистина се разхождах по корабните палуби, макар че никога не съм бил на „Винаги бдящия“ — този кораб е една измислица, а по-късно и източник на моето препитание.

Питате ме за белезите и отрязаните пръсти? Ето как стана нещастието. Една късна сутрин, в един спален вагон. Понеже вагонът бе препълнен, трябваше да приема горно легло. Не беше много отдавна. Преди няколко години. Бях вече стар, идвахме от Флорида. Сблъскването стана на един висок мост. Влакът се нагърчи по средата и някои от вагоните полетяха на деветдесет фута надолу, към дъното на сухото дере. Реката беше пресъхнала, имаше само една локва, десет фута в диаметър и 18 инча дълбочина. Останалото беше скали, а аз улучих точно локвата. Всичко стана така. Току-що бях обул обувките си, панталоните и ризата и се канех да се смъкна. Когато локомотивите се сблъскаха, бях седнал на леглото и си клатех краката. Горното и долното легло на отсрещната страна вече бяха оправени от прислужника.

И така си седях, люлеех си краката и бях още сънлив, та не разбирах добре във влак ли съм или в леглото вкъщи, когато стана тази работа. Естествено, аз изхвръкнах от горното легло, прелетях като птица над пътеката, минах пред стъклото на отсрещния прозорец с главата напред, падах деветдесет фута, като се преобръщах толкова много пъти, че не ми се ще и да си спомням, и по някакво чудо, когато уцелих локвата, бях в хоризонтално положение. Тя беше дълбока само осемнайсет инча, но се пльоснах в нея хоризонтално, и въпреки че ударът беше много силен, по всяка вероятност локвата го е умъртвила. От моя вагон аз бях единственият оцелял. Вагонът падна настрани, на около четиридесет фута от мен, и от него извадиха само трупове. Когато ме измъкнаха от локвата, аз все пак не бях умрял. А когато хирурзите приключиха с мене, ръката ми беше без пръсти, на лицето ми имаше този белег… и въпреки че никога не бихте предположили, имам три ребра по-малко от пълния комплект.

О, не се оплаквам! Помислете за другите във вагона — всичките мъртви! За нещастие пътувах с безплатен билет и не можех да търся обезщетение от железопътната компания. Но ето че аз сега стоя пред вас, единственият човек, който някога е падал от деветдесет фута в осемнайсет инча вода и е оживял, за да го разправя… Стюард, ако обичате, бихте ли напълнили отново чашата ми?

Даг Доутри изпълни молбата му. Той беше така заинтересован и възбуден, че отвори още една бутилка бира за себе си.

— Продължавайте, продължавайте, сър! — каза той прегракнало, като бършеше устните си. — Ами историята с търсенето на съкровището, умирам да я чуя! Сър, за ваше здраве!

— Мога да кажа, стюард — поднови разказа си Стария моряк, — че се бях родил под щастлива звезда, но тя угасна и аз станах истински блуден син. Освен това съм се родил горд и не можах да се пречупя. Но поради някаква си железопътна катастрофа и по причина на много други неща, които се бяха случили преди, пък и след нея, моето семейство ме смяташе за умрял, а пък аз… ги оставих да си живеят на мира. Такава е работата. Оставих ги да си живеят. Пък и не беше тяхна грешка. Никога не хленчих. Нищо не им казах. Стопих последната част от това, което имах, после се занимавах с памук в Южните морета и ако нямате нищо против, с какао в Тонга, с каучук и махагон в Юкатан. И знаете ли, накрая спях по приютите на Бауъри, ядях остатъците по долнопробните кръчми на Ист Сайд и често се редях на опашка за хляб пред благотворителните дружества още от полунощ, като се питах дали няма да припадна, преди да успея да се нахраня.

— И никога не се разхленчихте пред семейството си? — възхитено прошепна Даг Доутри, когато старецът се спря.

Стария моряк изправи рамене, вдигна глава, след това я наведе и повтори:

— Не, никога не се разхленчих! Отидох в приюта или както го наричат, в местната ферма за бедни. Живеех тежък живот, живеех като куче. Шест месеца живях като куче и тогава видях изход. Започнах да строя „Винаги бдящия“. Построих го дъска по дъска, обковах го с медни шини, избрах му мачтите и дървената част, лично подбрах екипажа му, снабдих го от евреите с всичко необходимо и отплавах с него за Южните морета, към съкровището, зарито на шест фута под пясъка. Виждате ли — обясни той, — всичко това извърших най-напред във въображението си, защото през цялото време бях пленник във фермата за бедни, сред човешките отрепки.

Лицето на Стария моряк изведнъж потъмня и доби свиреп вид, а дясната му ръка се спусна към китката на Доутри и я хвана с изсушените си, но железни пръсти.

— Трябваше да мина дълъг и труден път, за да се измъкна от фермата за бедни и да финансирам моята мизерно малка, жалко малка авантюра с „Винаги бдящия“. Знаете ли, че в продължение на две години работих в пералнята на фермата за бедни с едната си оцеляла ръка и остатъка от другата, като подреждах мръсните дрехи, сгъвах чаршафи и калъфки за възглавници и за хиляден път мислех, че бедният ми стар гръбнак ще се пречупи, и за милионен път усещах с болка липсата на трите ребра в гърдите ми… Вие сте още млад човек…

Доутри се захили отрицателно и почеса сивата си сплъстена коса.

— Вие сте още млад човек, стюард — настоя с раздразнение Стария моряк. — Никога не сте били изключван от живота. Във фермата за бедни човек е изключен от живота. Няма уважение, не, не само към възрастта, в приюта няма уважение към човешкия живот. Как да го кажа? Не си мъртъв, но не си и жив. Представляваш нещо, което е било живо и сега е в процес на умиране. По същия начин се отнасят към прокажените. Същото е и с лудите. Знам го. Когато бях млад и пътувах по моретата, един лейтенант полудя. Понякога буйствуваше и ние се борехме с него, извивахме му ръцете, бъхтахме го, връзвахме го целия и сядахме задъхани отгоре му, за да не може да направи пакост на нас, на себе си или на кораба. И той, който все още беше жив, за нас умря. Не разбирате ли? Той не беше вече един от нас, не беше като нас. Беше нещо друго. Точно така — друго! И по същия начин ние във фермата за бедни не бяхме още погребани, но бяхме друго. Слушали сте ме да разправям за ада в голямата лодка. В сравнение с фермата за бедни това е приятно развлечение. Храната, мръсотията, обидите, заплахите — цялата тази скотщина!

Две години работих в пералнята за долар и половина на седмица. Можете ли да си представите, аз, който някога имах богатство, и то солидно богатство, стюард, да си представите моите стари кокали, моя стар стомах, който помнеше удоволствията на младостта, небцето, което все още изпитваше гъдел, без да е забравило изтънчените дяволии на вкуса, научени на млади години — та мисълта ми е, стюард, можете ли да си представите, аз, който винаги съм бил щедър, дори разсипник, да пестя като скъперник този долар и половина, никога да не харча нито цент за тютюн, никога да не си купя някои малки лакомства, за да оправя жалкото състояние на стомаха си, който протестираше против лошата и несмилаема храна. Тютюнът си, най-долен евтин тютюн, изпросвах от бедните треперещи старци, застанали на прага на небитието. Да, и когато една заран намерих Самюъл Меривал умрял в съседното легло, най-напред претърсих джоба на бедняшките му стари панталони за половината кесия тютюн, която знаех, че е цялото му състояние, и после съобщих новината.

О, стюард, аз треперех над този долар и половина. Не разбирате ли? Бях затворник, който прорязваше пътя си към света с помощта на мъничко желязно трионче. И успях да го прорежа! — гласът му се извиси в тържествуващо кудкудякане. — Да, стюард, успях да го прорежа!

Даг Доутри поднесе бирената бутилка напред и нагоре и каза сериозно и искрено:

— Сър, за ваше здраве!

— Благодаря ви, сър, вие ме разбирате — с достойнство отвърна на наздравицата Стария моряк, докосна чашата си до бутилката и пи очи в очи със стюарда.

— Трябваше да имам сто и петдесет и шест долара, когато напуснах фермата за бедни — продължи старецът. — Но две седмици загубих с инфлуенцата и една седмица с проклетия плеврит, тъй че, когато изскочих от тази гробница за живи, имах у себе си само сто петдесет и един долар и петдесет цента.

— Разбирам, сър — прекъсна го Доутри с искрено възхищение. — Мъничкото трионче е станало лост и с него сте искали да влезете отново в живота.

Когато Чарлс Стоу Гринлиф вдигна чашата си, цялото му нарязано лице и воднистите очи светнаха от щастие.

— Стюард, за ваше здраве, вие ме разбирате! И добре го казахте. С взлом влязох в къщата на живота. Тази малка сума пари, събрана след две години кръстни мъки, беше за мене лост. Помислете си само! Сума, която в дните, преди да угасне щастливата ми звезда, безгрижно залагах за един миг в игра на карти. Но както казахте, аз се върнах в живота като грабител, за да вляза в него с взлом, и се озовах в Бостън. Вие умеете да говорите изразително, стюард, за наше здраве!

Отново звъннаха една о друга чашата и бутилката. Двамата мъже пиха очи в очи и всеки от тях знаеше, че очите, които гледа, са честни и разбиращи.

— Но лостът беше тънък, стюард. Не смеех да наблегна силно на него и да направя големия опит. Наех стая в малък, но почтен хотел. Това беше в Бостън, мисля, че ви казах вече. Ах, колко внимателен бях към моя лост! Ядях съвсем малко, колкото да поддържам живота в тялото си. Но черпех другите с напитки, най-внимателно подбрани напитки — черпех ги с вид на съвсем заможен човек, нещо, което придаваше достоверност на историята ми, и когато си пийвах, привидно, разбира се, тогава разказвах приказката за „Винаги бдящия“, за голямата лодка, за безименните координати и за съкровището под пясъка. На шест фута под пясъка; това беше литературно; беше психологично; то носеше лъх на солени морета, на дръзки скитници и испански богатства.

Забелязали ли сте, стюард, тази златна бучка, която нося на верижката на часовника си? По онова време не можех да си позволя такова нещо, но затова пък говорех за злато, за калифорнийско злато — буци и купища от злато, намерено по времето на златната треска, през четиридесет и девета и петдесета. Това беше литературно. Беше живописно. По-късно, след първото ми пътуване извън Бостън, имах вече паричната възможност да купя една златна бучка. Беше страшна примамка и хората се устремяваха към нея като риби. И като риби се хващаха. Тези пръстени — те също са въдица. Сега вече няма да намерите такива пръстени. След като спечелих някоя и друга пара, купих и тях. Да вземем тази бучка злато: говоря, играя си несъзнателно с нея, докато разправям за огромното златно съкровище, което сме заровили в пясъка. Изведнъж златната бучка ми припомня нови неща. Разправям за голямата лодка, за жаждата и за глада ни, за третия помощник, светлокосото момче с бузи, недокоснати от бръснач, което употребяваше бръснача си за тежест на въдицата. Но да се върнем към Бостън. Когато бивах уж пийнал, разправях история след история на моите новоизлюпени приятели — хора без мозък, които презирах. Но за мен се пръсна слух и един ден някакъв млад човек, репортер, се опита да ме интервюира за съкровището и „Винаги бдящия“. Възмутих се, скочих вбесен. Спокойно, стюард, спокойно — аз изгоних младия репортер, но сърцето ми беше пълно с радост, защото знаех, че той вече е научил достатъчно подробности от приятелите ми.

В сутрешния вестник цели две колони с големи заглавия бяха посветени на моята история. При мен започнаха да идват хора. Аз ги проучвах старателно. Мнозина искаха да дирят съкровището, но бяха все без пари. Залъгвах ги и ги отбягвах и продължавах да чакам, и ядях все по-малко, тъй като малкият ми капитал се топеше.

И тогава дойде той, моят весел, млад доктор — беше доктор по философия, защото имаше много пари. Сърцето ми запя, когато го видях. Оставаха ми само двадесет и осем долара, а свършеха ли се и те, трябваше да избирам между приюта и смъртта. Бях вече избрал смъртта, защото не можех да понеса да се върна и да стана част от жалката сбирщина живи мъртъвци във фермата за бедни. Но аз не се върнах там, нито умрях. При мисълта за Южните морета кръвта на младия доктор закипя. Аз го накарах да вдъхне с ноздрите си чуден аромат, мириса на цветя от далечни страни, аз разкрих пред погледа му приказни видения — облаци, гонени от пасатите, небето по време на мусона, островите, обрасли с палми, и коралови заливи.

Той беше весел, луд, млад жребец, безгрижен и щедър, безстрашен като лъв, гъвкав и красив като леопард и побъркан, малко побъркан от дяволиите и прищевките, които гъделичкаха умния му мозък. Слушайте, стюард, преди да отплаваме с риболовната шхуна „Глостър“, която докторът бе купил и която приличаше на яхта и можеше да надмине много яхти, той ме заведе у дома си, за да го посъветвам какви лични вещи да вземе. Преглеждахме дрехите му, когато ненадейно той каза: „Чудя се как моята мила ще понесе дългото ми отсъствие? Какво ще кажете? Дали да дойде с нас?“ А аз не знаех, че има жена или приятелка! Сигурно съм изглеждал изненадан и недоверчив. „Щом не вярвате, ще я взема с нас! — засмя се той дяволито и лудо в учуденото ми лице. — Елате, ще ви запозная!“ Заведе ме право в своята стая, при своя креват, отметна завивките и ми показа заспалата преди много хиляди години мумия на една стройна египетска девойка. И тя отплава с нас на дълго, безцелно пътуване към Южните морета и се върна обратно и честна дума, стюард, аз сам обикнах милата девойка.

Стария моряк се загледа унесено в чашата си. Даг Доутри използува паузата, за да попита:

— А младият доктор? Как понесе неуспеха, когато не намерихте съкровището?

Лицето на Стария моряк се озари от радостна усмивка.

— Каза ми, че съм прекрасен стар мошеник и ме прегърна през рамото, докато го казваше. Какво пък, стюард, бях започнал да обичам този млад човек като син. Сложи ръка на рамото ми и съм сигурен, че в този жест се криеше нещо повече от обикновена доброта. Каза ми, че още когато сме стигнали устието Ла Плата, той открил измамата ми. Със смях и с няколко удара по рамото, които бяха по-скоро милувка, а не ласкателство, той ми посочи несъобразностите в моята история (които оттогава съм оправил благодарение на него, стюард, и то добре съм ги оправил) и ми каза, че пътешествието било много хубаво и че той ми е длъжник навеки. Какво можех да направя? Казах му истината. Казах му дори истинското име на моето семейство и за срама, който спестих на това име, като се отказах от него… Той сложи ръка на рамото ми, казвам ви, и…

Стария моряк престана да говори, защото гърлото му прегракна и някаква влага се процеди от очите му надолу по бузите.

Даг Доутри мълчаливо се чукна с него. Старецът сръбна от чашата и намери успокоение в това.

— Каза ми, че трябва да отида да живея с него, и още първия ден, когато слязохме в Бостън, ме заведе в къщата си. Каза ми също, че ще говори с адвокатите си — тази идея се въртеше в мозъка му — „ще те осиновя — каза той. — Ще те осиновя заедно с Истар“ — Истар беше името на младата девойка, името на мумията.

Ето че бях отново в живота, стюард, и щях да бъда законно осиновен. Но животът е голям измамник. Осемнайсет часа по-късно, на другата сутрин, го намерихме мъртъв в леглото, с малката мумия до него. Сърдечен удар ли бе, скъсване на кръвоносен съд в мозъка ли — никога не можах да науча. Молих ги и ги заклинах да го погребат заедно с мумията. Но братовчедите и лелите му бяха коравосърдечни, със студената кръв на Нова Англия, и подариха Истар на музея, а на мене ми дадоха една седмица срок да напусна къщата. Напуснах я след един час, а те претърсиха нищожния ми багаж, преди да изляза.

Отидох в Ню Йорк. Там започнах същата игра, само че имах повече пари и можех да я играя както трябва. Същото стана и в Нови Орлеан, и в Галвистън. Отидох в Калифорния. Това е петото ми пътешествие. Много трудно беше да заинтригувам тези тримата, похарчих целия си малък запас, преди да подпишат договора. Големи скъперници са. Да ми дадат пари в аванс! Самата мисъл им се виждаше нелепа. Въпреки това аз не бързах. Направих солидна сметка в един комфортен хотел и в последния момент поръчах най-щедър избор от напитки и пури за сметка на шхуната. Каква врява се вдигна! И тримата побесняха, едва-що не си оскубаха косите… пък и моите щяха да отидат! Казаха, че това няма да го бъде. Веднага се разболях. Обясних им, че ми действуват на нервите и че ми се повръща от тях. Колкото повече беснееха, толкова повече се разболявах. Накрая отстъпиха. Веднага ми стана по-добре. И ето ни сега без вода за пиене! В най-скоро време ще се отправим вероятно към Маркизките острови, за да напълним бъчонките си. След това те ще се върнат и отново ще се опитат…

— Така ли мислите, сър?

— Аз ще си спомня още по-важни данни, стюард — усмихна се Стария моряк. — Ще се върнат несъмнено. Те са дребнави, тесногръди, сребролюбиви глупци!

— Глупци! Всичките са глупци! Цял кораб глупци! — ликуваше Доутри, повтаряйки онова, което бе казал в трюма, докато слушаше как по пода изтича водата за пиене и цъкаше, учуден, че Стария моряк се е заел със същата задача като него.

[1] Сомнерова линия — по името на капитан Томас Сомнер, открил през 1873 г. начин за определяне мястото на кораба по измерена височина или небесно светило. — Б.р. ↑

Глава XIV

Рано на другата заран сутрешната вахта моряци, които носеха дневната дажба вода за кухнята и каютите, откриха, че бъчонките са празни. Мистър Джаксън беше толкова разтревожен, че веднага повика капитан Доун, а не след дълго капитан Доун събуди Гримшо и Нишиканта, за да им каже за бедствието.

Закуската беше много бурна. Стария моряк и Даг Доутри наблюдаваха с интерес тримата партньори, които беснееха и се оплакваха. Най-много се оплакваше капитан Доун. Симон Нишиканта злобно ругаеше негодника, който бе направил тази пакост, и го заплашваше с какви ли не мъчения, а Гримшо свиваше огромните си ръце, сякаш душеше нечие гърло.

— Спомням си, че беше в четиридесет и седма, не, четиридесет и шеста, да, четиридесет и шеста! — бъбреше Стария моряк. — Попаднахме в подобно, дори по-лошо положение. В голямата лодка бяхме шестнайсет души. Отправяхме се към рифа Глистър. Така беше наречен, след като нашият хубав малък кораб го откри през една тъмна нощ и остави костите си на него. Рифът е нанесен в картите на адмиралтейството, капитан Доун ще потвърди…

Никой не слушаше, освен Даг Доутри, който поднасяше топли сладки и се възхищаваше. Но Симон Нишиканта изведнъж осъзна, че старият човек бъбри, и изрева кръвожадно:

— Млъкнете! Затворете си устата! Омръзнахте ми с това вечно „спомням си“!…

Стария моряк се показа естествено изненадан, като че ли беше пропуснал нещо в разказа си.

— Не, уверявам ви! — продължи той. — Бедният ми стар език трябва да е сбъркал нещо. Не беше „Винаги бдящия“, а бригът „Блясък“. „Винаги бдящия“ ли казах? Не, беше „Блясък“, хубав малък бриг, почти играчка, с обковано в мед дъно и линия като на делфин, режеше морето и гълташе вятъра. Управляваше се идеално. Честна дума, господа, страшна работа падаше и за двете вахти, когато трябваше да вървим срещу вятъра. Аз бях отговорник за стоката. Отплавахме от Ню Йорк и по всичко личеше, че вземаме курс към северозападния бряг, а на мене ми бе поверен запечатан плик със заповеди…

— Но млъкнете, за бога! Подлудявате ме с вашите брътвежи! — извика Нишиканта, изпаднал в истинска мъчителна нервна криза. — Смилете се, старче! Какво ме интересува вашият „Блясък“ и плика ви със запечатани заповеди!

— О, запечатани заповеди! — продължи Стария моряк със сияещо лице. — Това са магически слова, запечатани заповеди! — той произнасяше тези думи, облизвайки се, сякаш те имаха вкус. — По онова време, господа, корабите плаваха със запечатани заповеди. И тъй като бях отговорник за стоката, пък и бях вложил малко нещо в тая работа и имах участие в печалбата, можех да командувам дори капитана. Запечатаните заповеди бяха у мене, а не у него. Уверявам ви, че сам не знаех какво съдържат. Чак когато заобиколихме стария нос Стиф и стигнахме петдесет градуса южна ширина в Тихия океан, чак тогава счупих печата и научих, че трябва да се отправим към Земята на Ван Диймен. По онова време наричаха този остров — Земята на Ван Диймен…

Този ден се случиха много неща. Капитан Доун хвана помощника си, че краде от отвореното с шперц бюро данните за местоположението на кораба. Стана скандал, но нищо повече, защото финландецът бе твърде едър, за да предразполага към саморазправа, и капитан Доун само заклейми поведението му, а помощникът бързо повтаряше: „Да, сър“, „Не, сър“ и „Извинете, сър“.

Но най-важното откритие беше може би това, което направи Даг Доутри, макар че тогава той не го разбра. След като курсът бе сменен и Стария моряк насаме уведоми стюарда, че целта им е остров Тайохе, един от Маркизките острови, Даг Доутри, развеселен, започна да се бръсне. В момента го измъчваше само една мисъл. Не беше съвсем сигурен дали на такова забутано място като Тайохе ще се намери хубава бира.

С лице, побеляло от пяната, той се приготви да направи първото движение с бръснача, но в този миг забеляза тъмна ивица кожа на челото си, точно по средата над веждите. Щом се обръсна, докосна тъмната ивица и се зачуди как е могло слънцето да го изгори на такова място. Но при докосването дори не усети, че се е допрял до него. Тъмното петно беше безчувствено.

„Чудно“ — рече си той, изтри лицето си и напълно забрави петното.

Даг Доутри не знаеше какъв ужас представлява това тъмно петно, както не знаеше, че полегатите очи на А Мой отдавна го бяха забелязали и със скрит нарастващ ужас продължаваха да го наблюдават ден след ден.

Подгонен от югоизточните пасати, „Мери Търнър“ пое дългия път към Маркизките острови. В предната част на кораба всички бяха доволни. Те бяха обикновени моряци, с моряшки заплати и с възторг посрещнаха новината, че се отправят към някакъв тропически остров, за да напълнят бъчонките си с вода. В задната част на кораба тримата партньори бяха в лошо настроение. Нишиканта явно се надсмиваше на капитан Доун и изказваше съмнение в способностите му да намери Маркизките острови. В средата на кораба цареше щастие — за Даг Доутри, защото заплатата му течеше и следващият запас от бира беше осигурен; за Куейк, защото бе щастлив винаги, когато господарят му беше щастлив; за А Мой, защото скоро щеше да има възможност да офейка от шхуната и да напусне двамата прокажени, с които бе принуден да живее.

Майкъл споделяше общото щастие на средната кабина и с радост прие петата песен, която научи наизуст от стюарда. Песента беше „Води ни, блажена светлина“. В своето пеене, което в края на краищата беше само обучено виене, Майкъл търсеше нещо, което самият той не съзнаваше. Всъщност това нещо беше загубената глутница, глутницата на първобитния свят, когато кучетата още не бяха дошли при огньовете на хората, т.е. когато хората още не палеха огньове и не бяха хора.

Той бе роден едва ли не вчера и беше живял на този свят само две години, тъй че не знаеше нищо за загубената глутница. В течение на хиляди поколения той бе бил надалеч от нея; въпреки това дълбоко в самата му същност, преплетени и втъкани във всеки негов мускул и нерв, се намираха неизлечимите следи на дивия живот, на времето, когато неговите призрачни прадеди са тичали с глутницата и са развивали както самата нея, така и себе си. Понякога, когато Майкъл спеше, в подсъзнанието му изплуваха спомените за глутницата. Тези сънища бяха като действителност, докато траеха, но щом се събудеше, той твърде малко си спомняше от тях, ако си спомняше изобщо! Само когато спеше или пееше със стюарда, той копнееше за загубената глутница, усещаше я и беше принуден да търси забравения път към нея.

Когато беше буден, Майкъл имаше друга глутница. Тя се състоеше от стюарда, Куейк, Коки и Скрепс и той тичаше с нея, както неговите прадеди бяха тичали по време на лов със себеподобните си. Каютата в средата на кораба бе свърталище на тази глутница, а извън нея се простираше целият свят — тоест „Мери Търнър“, който непрестанно се люлееше напред-назад по повърхността на неспокойното море.

Но каютата и нейните обитатели имаха за Майкъл по-голямо значение от една обикновена глутница. За него това беше и рай, в който живееше богът. Човекът от най-ранни времена беше изнамерил бога и често го въплъщаваше в камък, в глина или огън и го поставяше да живее сред дърветата, планините или звездите. Така е било, защото човекът е виждал, че хората изчезват и напускат племето, семейството, изобщо себеподобните си, както и да ги е назовавал той, които всъщност не са били нещо друго освен човешката глутница. А човек не е искал да се загуби и да не принадлежи вече към глутницата. Затова във въображението си той измислил нова, вечна глутница, с която би могъл вечно да тича. Понеже го е било страх от мрака, в който изчезвали всички хора, той издигнал над него едно по-светло царство, по-богато ловно поле, по-весела и по-солидна зала за угощения и на различни езици я нарекъл „рай“.

Подобно на най-ранните и най-нискостоящите първобитни хора, Майкъл съвсем не се сещаше да извлече от себе си собствената си сянка и да я обожестви. Той не боготвореше сенки. Боготвореше един реален и неоспорим бог, който не беше като него с четири крака и окосмено тяло, а бе въплътен в плътта и кръвта на изправения, двукрак, обезкосмен Стюард.

Глава XV

Ако пасатите не бяха утихнали на втория ден, след като корабът се беше отправил за Маркизките острови; ако капитан Доун не беше заругал пак по време на обеда, че имат само един хронометър; ако поради това Симон Нишиканта не беше се ядосал и излязъл с пушката си на палубата, за да намери някой морски обитател, когото да застреля; и ако морският обитател, който се появи край кораба беше някоя бонита, делфин, тон или каквото и да е, а не големият осемдесетфутов женски кит, придружен от малкото си — ако коя и да е брънка от тази верига липсваше, „Мери Търнър“ без съмнение щеше да стигне до Маркизките острови, да напълни бъчонките си с вода и да поднови търсенето на съкровището; а съдбата на Майкъл, Доутри, Куейк и Коки щеше да бъде друга и може би не толкова ужасна.

Но в случая всяка брънка беше на мястото си. Имаше пълно затишие и шхуната пълзеше по голямото спокойно море, реите и въжетата се удряха в отпуснатите платна и точно тогава Симон Нишиканта изпрати куршума в тялото на малкото китче. По някакво чудо куршумът уби китчето. Все едно да убиеш слон с детска пушка. Китчето не умря изведнъж. То само прекъсна играта си и известно време лежа на повърхността на водата, като потръпваше. В момента на удара майката беше до него и всички, които я гледаха право под себе си от борда, видяха, че тя запази спокойствие въпреки учудването и тревогата си. Побутваше китчето с огромното си тяло, след това правеше кръгове около него, приближаваше се пак и отново го побутваше.

На „Мери Търнър“ всички се бяха наредили до фалшборда и със страх гледаха надолу към чудовището. На дължина то беше колкото шхуната.

— Ами ако и този направи с нас това, което оня кит е направил с „Есекс“? — подметна Даг Доутри на Стария моряк.

— Ще бъде съвсем заслужено — беше отговорът. — Тази постъпка беше непредизвикана, безсмислена и жестока.

Майкъл разбра, че нещо става оттатък кораба, но фалшбордът му пречеше да види какво, затова скочи върху покрива на рубката и като зърна чудовището, предизвикателно залая. Всички обърнаха очи към него, уплашени и стреснати, а стюардът му изкомандува нещо шепнешком, за да го накара да млъкне.

— Това е за последен път — изръмжа Гримшо на Нишиканта с нисък, гневен глас. — Ако през нашето пътешествие още веднъж стреляте по някой кит, ще ви откъсна мръсната шия. Ясно ли е? Говоря сериозно. Ще я стискам, додето ви изскочат очите.

Евреинът се усмихна кисело и проскимтя:

— Нищо няма да стане. Не вярвам въобще, че „Есекс“ е бил потопен от кит.

Подканяно от майка си, умиращото китче направи няколко мъчителни усилия да плува, но те бяха напразни и то само се залюля насам-натам.

Докато обикаляше наоколо, майката неволно блъсна „Мери Търнър“ под лявата страна и шхуната се наклони силно надясно, а кърмата й се вирна нагоре. Но това случайно леко докосване не беше още нищо. В момента, когато блъсна кораба, тя се подплаши от допира и размаха опашка. Ударът разби фалшборда пред вантата на предната мачта, смаза го, сякаш бе цигарена кутия, и проби палубата.

Това беше всичко. Целият екипаж гледаше мълчаливо и уплашено морското чудовище, обзето от мъка по умиращата си рожба.

Мина още час, през който шхуната и двата кита се раздалечаваха все повече. На няколко пъти китчето напразно се опитваше да плува. След това започна да трепери, докато накрая лудо се завъртя и запляска с опашка.

— Агонизира — тихо каза Стария моряк.

— Дявол да го вземе, умря! — възкликна капитан Доун след пет минути. — Кой би повярвал? Куршум от пушка! Сили небесни, пратете за половин час вятър, та да избегнем това съседство!

— Отървахме се на косъм — каза Гримшо.

Капитан Доун поклати глава и загрижено погледна най-напред увисналите платна, а после — морето с надеждата, че ще види водата набраздена от вятър. Но морето беше същинско стъкло, огромно, едва нагънато, с повърхност, гладка като живак.

— Всичко е наред — окуражи ги Гримшо. — Ето го, плува нататък и се отдалечава от нас!

— Разбира се, че е наред, винаги е било наред — наду се Нишиканта, забърса потта от лицето и врата си заедно с другите продължи да гледа отминаващия кит. — Големи храбреци сте, няма що, изкарахте си ума от някаква риба!

— Доколкото успях да забележа, лицето ви беше станало по-малко жълто — каза язвително Гримшо. — Жълтото трябва да е отишло в гащите ви!

Капитан Доун дълбоко въздъхна. Облекчението му беше толкова голямо, че не сметна за нужно да се намеси в кавгата.

— Вие сте пъзльо — продължи Гримшо, — пъзльо и нищо повече! — Той кимна с глава към Стария моряк. — Ето ви истински мъж. Никакъв страх. И окото му даже не трепна, а разбираше много по-добре от вас на каква опасност бяхме изложени. Ако трябва да избирам с кого от двама ви да остана на някой пустинен остров, хиляди пъти бих предпочел него. Ако…

Но викът на моряците го прекъсна.

— Боже милостиви! — въздъхна капитан Доун.

Големият женски кит се беше обърнал назад и се носеше право към тях. Скоростта му беше толкова голяма, че предницата му разсичаше водата като носа на някой дредноут[1] или презокеански параход.

— Дръжте се здраво! — изрева капитан Доун.

Всички се стегнаха в очакване на удара. Хенрик Гйертсен, който беше на руля, се разкрачи широко, наведе се и притисна с рамене и ръце две противоположни дръжки на щурвала. Някои от моряците избягаха от средата на кораба към кърмата, а други се покатериха по въжетата. Доутри с една ръка се хвана здраво за леера, а със свободната си прегърна Стария моряк.

Всички затаиха дъх. Китът удари „Мери Търнър“ точно зад вантата на предната мачта. Случиха се сума неща, които окото не можеше да възприеме изведнъж. Един от моряците по въжетата падна с главата надолу заедно с въжето, за което се държеше, но беше хванат за глезена и спасен от друг моряк, а шхуната, която заскърца и затрепери, цялата бе повдигната откъм лявата страна и се накрени надясно така, че водата прескачаше през фалшборда. Майкъл се плъзна по гладкия покрив на рубката, претърколи се по стръмния наклон към десния борд и драскайки и ръмжейки, изчезна в люка. В този момент левите ванти на предната мачта се скъсаха и форстенгата като пияна се наклони надясно.

— Честна дума — каза Стария моряк, — това добре го усетихме.

— Мистър Джаксън, проверете водата в трюма! — нареди капитан Доун на помощника си.

Помощникът се подчини, макар че с едно око поглеждаше неспокойно към кита, който се беше отдалечил и се движеше на изток.

— Ето какво ни докарахте! — заяде се Гримшо с Нишиканта.

Нишиканта кимна с глава, като бършеше потта си, и прошепна:

— Приемам. Получих си заслуженото. Не мислех, че китовете могат да вършат такива неща. Никога вече няма да правя така.

— Може би никога вече няма да имате случай! — отвърна капитанът. — Още не сме се отървали от този! Китът, който нападнал „Есекс“ се хвърлял няколко пъти върху него! Не вярвам характерът на китовете да се е изменил за няколко години.

— Съвсем сух, сър — доложи за резултата от проверката мистър Джаксън.

— Пак се връща! — извика Доутри.

На около половин миля от кораба китът се обърна остро и наново се впусна назад.

— Застани на носа! — извика капитан Доун на един от моряците, който току-що се беше подал от предната кабина с торба в ръката. Над главата му форстенгата се люлееше заплашително.

— Кани се да напуска кораба — прошепна Доутри на Стария моряк. — Като плъх!

— Всички сме плъхове! — беше отговорът. — Само това научих, докато бях плъх между дръгливите плъхове във фермата за бедни.

В това време възбудата и страхът на хората се бяха предали и на Майкъл. Докато хората търсеха нова опора, за да са готови за предстоящия удар, той пак се качи върху покрива на рубката, та да може да гледа, и като видя кита отблизо до кораба, заръмжа срещу него.

„Мери Търнър“ беше ударена зад вантите на задната мачта. Корабът се наклони силно надясно и Майкъл позорно отхвръкна в същата посока. Ясно можеше да се чуе пукотът на чупещи се дъски. Хенрик Гйертсен, който с все сила се беше впил в щурвала, изхвърча във въздуха, когато рулят се завъртя от удара. Той се блъсна в капитан Доун, който беше изпуснал леера. Двамата паднаха на палубата, без да могат да си поемат дъх. Нишиканта се облегна на рубката и изруга. Ноктите и на двете му ръце се бяха изкъртили в момента, когато отчаяно се опитваше да се задържи за леера.

Доутри завърза с въже Стария моряк за задната ванта и му подаде края на въжето, за да го държи, а капитан Доун, задъхвайки се, допълзя до леерите и с мъка се изправи.

— Добре се наредихме — прегракнало прошепна той на помощника и притисна с ръка страната си, за да облекчи болката. — Проверете пак трюма! Непрестанно го проверявайте!

И други моряци използуваха паузата, за да се втурнат под клатещата се форстенга към спалното помещение и набързо да приберат вещите си в торбите. А когато А Мой излезе от средната каюта с добре натъпкана торба, Доутри изпрати Куейк да прибере и техния багаж.

— Съвсем сух — чу се докладът на помощника.

— Продължавайте да наблюдавате! Ето че отново иде, а шхуната не може да издържи толкова много удари!

В това време Доутри беше взел Майкъл под мишница, а със свободната си ръка се готвеше да се хване за въжетата преди следващия удар.

Докато се извърташе, за да се върне, китът загуби малко посоката си и мина на двайсет фута от кърмата на „Мери Търнър“. Въпреки това вълната, която образува, накара шхуната дълбоко да се наклони — кърмата й грациозно се повдигна, а носът й се потопи в морето.

— Ако ни беше ударил… — промърмори капитан Доун и млъкна.

— Щеше да ни е за упокой! — завърши вместо него Доутри. — Като нищо щеше да отнесе кърмата, сър!

Китът се обърна отново, този път на не повече от двеста ярда, впусна се обратно, без да е описал пълен полукръг, и се насочи към носа на шхуната отдясно. Гърбът му удари носа и изглежда, че едва закачи мартинщага, но въпреки това „Мери Търнър“ така се наведе назад, че кърмата й загреба вода. Но и това не беше всичко. Мартинщагът, ватерщагът и всичките щагове на бушприта се скъсаха и бушпритът се наклони под прав ъгъл наляво и нагоре, теглен от оцелелите форстенщагове. Форстенгата се издигна за няколко мига във въздуха и после се стовари на палубата, при което бушпритът падна във водата, отдели се от предната палуба и се повлече край шхуната.

— Запуши устата на това куче! — заповяда грубо Нишиканта на Доутри. — Иначе…

В ръцете на стюарда Майкъл ръмжеше предизвикателно не само срещу кита, но и срещу този неприятелски и заплашителен свят, който беше всял паника сред двукраките божества.

— Ще го оставя да пее — озъби се Доутри — напук! Ти надроби тази попара и ако вдигнеш ръка срещу кучето ми, ще те пречукам, мръсен лихварино!

— Съвсем правилно, съвсем правилно! — кимна одобрително Стария моряк. — Стюард, бихте ли намерили парче платнище, някое старо одеяло или нещо меко и широко, с което да замените това въже? Врязва се много, и то тъкмо там, където липсват трите ми ребра.

Доутри тикна Майкъл в ръцете на стареца.

— Дръжте го, сър — каза стюардът. — И ако този лихвар се нахвърли върху Килени-бой, плюйте му в лицето, ухапете го, правете, каквото знаете! Аз веднага ще се върна, сър, преди да може да ви направи нещо и преди китът да ни удари отново. И оставете Килени да вдига шум, колкото си иска. Един негов косъм струва повече от хиляда вонещи лихвари.

Доутри се втурна в каютата, върна се с една възглавница и три чаршафа, употреби възглавницата за подложка, а чаршафите навърза бързо един за друг с моряшки възли, настани Стария моряк удобно и безопасно и отново взе Майкъл в собствените си ръце.

— Появи се вода, сър! — извика помощникът. Шест инча, не, седем инча, сър!

През развалините на форстенгата цяла група моряци се втурнаха към спалното помещение да прибират вещите си.

— Да се приготви лодката на десния борд, мистър Джаксън — нареди капитанът, гледайки пенливата следа на кита, който се отдалечаваше, за да нападне отново. — Но да не се сваля! Вдигнете я със скрипците над борда, иначе проклетият кит ще я строши. Нека е готова, хората да вземат торбите си, а после складирайте в нея вода и храна!

Когато въжетата бяха извадени от лодката и скрипците — закрепени, хората се втурнаха към местата си тъкмо преди връщането на кита. Той удари „Мери Търнър“ право в средата на левия борд, така че от кърмата можеше не само да се чуе, но и да се види как шхуната се огъна и пак се изправи — като шперплат. Корабът се наклони от удара, леерът на десния борд се зари в морето и при внезапното си надигане „Мери Търнър“ загреба толкова много вода, че тя стигна до коленете на моряците, които стояха около лодката, и се заизцежда през левия борд.

— Вдигай! — нареди капитан Доун от кърмата. — Вдигай нагоре! Измъкни я навънка! Дръж здраво! Завързвай!

Лодката беше извън борда и кърмата й се опираше о леера на „Мери Търнър“.

— Десет инча, сър, и бързо се увеличава! — уведоми помощникът.

— Отивам за инструментите си — заяви капитан Доун и тръгна към каютата си. Насред път се спря и прибави презрително, за да го чуе Нишиканта. — И за единствения си хронометър!

— Фут и половина и се увеличава! — извика помощникът към него.

— Добре ще е и ние да поприберем това-онова! — рече Гримшо на Нишиканта и тръгна след капитана.

— Стюард — каза Нишиканта, — слез долу и опаковай постелките ми! Аз ще се погрижа за останалото.

— Можеш да вървиш по дяволите, мистър Нишиканта, а също и всички останали! — беше спокойният отговор на Доутри, макар че той веднага се обърна към Стария моряк с уважение: — Вие подръжте Килени, сър. Аз ще се погрижа за вашите вещи. Имате ли нещо, на което специално държите, сър?

Джексън също слезе долу и докато петимата опаковаха по-ценните и необходими вещи, „Мери Търнър“ отново бе ударена. Ударът ги свари неподготвени и всички отхвръкнаха като тапи наляво, а от каютата на Симон Нишиканта долетяха скимтящи ругатни, които показваха, че той бе ударил ребрата си в ръба на леглото. Но този звук бе заглушен от страшен пукот и трясък на палубата.

— Само трески ще останат от него — чу се гласът на капитан Доун в последвалата тишина. Той внимателно се изкачваше по трапа и притискаше хронометъра до гърдите си.

Капитанът го предаде на един моряк да го пази, върна се отново долу и с помощта на стюарда извади сандъка си. На свой ред той помогна на стюарда да изнесе сандъка на Стария моряк. След това капитанът и Доутри заедно с уплашените моряци се вмъкнаха през люка в каютата в склада и започнаха да подават навън непрекъснат поток от припаси — каси с консервирана риба и говеждо месо, с мармалад и сухар, с масло и кондензирано мляко и какви ли не консервирани, изсушени, обезводнени и кондензирани продукти, които в днешно време се складират в корабите за храна на хората.

Доутри и капитанът излязоха последни от каютата и се взряха нагоре към мястото, където преди няколко минути се извисяваха стенгите на главната и задната мачта. Следващият миг те посветиха на останките им върху палубата — стенгата на задната мачта при падането си беше пробила задното платно и поддържана от него във вертикално положение, се люлееше напред-назад с всяко полюшване на платното, а стенгата на главната мачта лежеше върху люка, който водеше към помещението на Доутри.

Докато женският кит, изразяващ своята майчинска скръб чрез насилие и разрушение, се отдръпваше на необходимото разстояние, за да атакува отново, целият екипаж на „Мери Търнър“ се събра на десния борд при лодката, която висеше готова за спускане. На палубата до нея бе натрупана внушителна купчина каси с продукти, бъчонки с вода и лични вещи. Достатъчно беше да се хвърли един поглед върху тая купчинка и многото хора, за да се разбере, че лодката щеше да бъде опасно претоварена.

— Моряците трябва да бъдат с нас на всяка цена — могат да гребат — каза Симон Нишиканта.

— Но дали вие трябва да сте с нас? — мрачно попита Гримшо. — Заемате много място с огромното си тяло, пък сте и цяло животно.

— Смятам, че ще бъда — забеляза лихварят, като дръпна ризата си, за да я отвори, скъсвайки в бързината четири копчета, и показа един пистолет колт 44 в кобур, препасан на голо от лявата страна, така че дясната ръка всеки миг да може да хване дръжката. — Смятам, че ще бъда. Но така или иначе, можем да си спестим крайните мерки.

— Както кажете — отстъпи язвително производителят на пшеница, въпреки че голямата му ръка се сви неволно, сякаш стискаше някого за шията. — Още повече че ако ни се свърши храната, вие ще бъдете добре дошъл — поради големия си обем, искам да кажа, не за нещо друго. А сега кого мислите, че не трябва да вземем? Чернокожия? Той няма пистолет.

Но подигравките му бяха прекъснати от следващото нападение на кита — още един удар по задната част, който отнесе кърмата и разруши кормилното устройство.

— Колко е водата? — попита капитан Доун помощника си.

— Три фута, сър, току-що проверих — отговори той. — Мисля, сър, че ще е добре лодката да се натовари отчасти; после, щом китът ни удари следващия път, веднага да я спуснем, да натоварим остатъка, да влезем и ние и бърже да се ометем.

Капитан Доун кимна.

— Трябва да се работи светкавично — каза той. — Всички да бъдат готови! Стюард, ще скочите пръв в лодката и аз ще ви подам хронометъра.

Нишиканта войнствено се промъкна с цялото си огромно туловище до капитана, отвори ризата си и показа пистолета.

— Лодката не може да побере всички ни — каза той — и стюардът е един от тези, които няма да дойдат с нас. Разбрано ли е? Запишете си го на челото! Стюардът е един от тези, които няма да дойдат с нас.

Капитан Доун хладнокръвно погледна големия пистолет и в съзнанието му изплува видението на неговия жилищен дом в Сан Франциско. Той сви рамене.

— Лодката и без това ще бъде претоварена с тоя багаж. Продължавайте да избирате, щом сте решили да правите подбор по ваш вкус, само помнете, че аз единствен разбирам от мореплаване и ако искате пак да зърнете заложните си къщи, би трябвало да се грижите добре за мене. Стюард!

Доутри се приближи.

— За вас няма да има място… както и за още един-двама! Съжалявам, че трябва да ви го кажа!

— Слава богу! — каза Доутри. — Аз пък се страхувах, че ще искате да бъда с вас. Куейк, тебе вземи мой багаж и наслага в друга лодка, на друга страна!

Куейк веднага се подчини, помощникът провери водата в трюма за последен път и докладва, че е три фута и половина, а моряците натовариха по-лекия багаж в лодката.

Един тънък-дълъг млад моряк, швед по рождение, висок шест фута и половина и слаб като клечка, със свлечени рамене, съвсем светли бледосини очи и тен и коса в тон с тази цветна гама, се присъедини към Куейк.

— Тук, Дълги Джон! — намеси се помощникът. — Тази е твоята лодка, товари нея!

Дългият се усмихна смутено и заеквайки обясни:

— Аз мисля, по-хубаво да съм с готвача!

— Смятам да го оставим да върви, колкото повече останат за другата лодка, толкова по-добре! — каза тежката си дума Нишиканта. — Някой друг да остава?

— Аз пък смятам — озъби се Даг Доутри право в лицето му, — че колкото бира е останала, трябва да върви в моята лодка… освен ако искаш да спорим по въпроса.

— Ах, за една бройка… — изсъска Нишиканта с привиден гняв.

— И за милион бройки не ти стиска да се счепкаш с мен, мръсен кръвопиецо! — отговори Доутри. — Ти им взе ума, но аз ти взех мярката! Не, милиарди да ми даваш, няма да ме накараш да пътувам с теб! Дълги Джон, занеси тези две каси — пълната и преполовената, и ги сложи в моята лодка. Хайде, Нишиканта, почвай, ако ти стиска!

Симон Нишиканта не смееше и се чудеше как да постъпи, но един вик го отърва от неудобното положение.

— Ето го, иде!

Всички се втурнаха да търсят опора. Китът счупи още някои части на кораба и „Мери Търнър“ безпомощно се заклати нагоре-надолу.

— Спускайте лодката! Давай! По-живо!

Заповедите на капитан Доун бяха изпълнени веднага. От десния борд лодката, придържана от моряците, бе вдигната и спусната във водата до кораба, а отгоре й заваля остатъкът от багажа и припасите.

— Да ви помогна, сър, щом толкова бързате да напуснете кораба — каза Доутри, пое хронометъра от капитан Доун и застана, готов да му го подаде, щом той се настани в лодката.

— Хайде, Гринлиф! — извика Гримшо на Стария моряк.

— Не, много ви благодаря, сър! — чу се отговорът. — Мисля, че в другата лодка ще има повече място.

— Трябва ни готвача! — извика Нишиканта от кърмата. — Хайде, жълта маймуно! Скачай вътре!

Малкият, стар, прегърбен А Мой се двоумеше. Той явно премисляше, въпреки че никой не можеше да отгатне мислите му. Вглеждаше се в пистолета на лихваря и в проказата на Куейк и Доутри и преценяваше, като вземаше предвид товара и на двете лодки.

— Мене отива на друга лодка! — каза А Мой и започна да примъква торбата си по палубата.

— Отвързвайте! — изкомандува капитан Доун.

Скрепс, младото едро нюфаундлендско куче, което през цялото време на суматохата беше играло, видя, че мнозина от хората на „Мери Търнър“ са в лодката до кораба, скочи през сваления леер и се просна на купчината торби и каси.

Лодката се заклати и Нишиканта с пистолет в ръка извика:

— Хвърлете го обратно! Хвърлете го на кораба!

Моряците се подчиниха и учуденият Скрепс полетя във въздуха и се намери по гръб на палубата на „Мери Търнър“. Все пак той прие това като грубовата шега, затъркаля се възторжено, заувива се като червей и зачака нови удоволствия от играта. Посегна с дружелюбно ръмжене към Майкъл, който сега се разхождаше свободно по палубата, но в отговор получи предупредително и раздразнено ръмжене.

— Мисля, че ще трябва да го прибавим към нашата колекция, а, сър? — забеляза Доутри, отдели един миг, за да погали успокоително по главата голямото куче и за награда то радостно и гальовно го близна с език по ръката.

Организаторските способности на всеки първокласен корабен стюард са винаги над средното ниво. А Даг Доутри беше първокласен корабен стюард. След като остави Стария моряк в едно безопасно ъгълче и накара Дългия Джон да развърже другата лодка и да я закачи на скрипците, той изпрати Куейк в трюма, за да напълни няколко бъчонки с вода от нищожния остатък, а на А Мой поръча да вземе каквато храна е останала в кухнята.

Лодката от десния борд, натъпкана с хора, провизии и личен багаж, бързо се отдалечаваше от центъра на опасността, тоест от „Мери Търнър“, но още не беше изминала стотина ярда, когато китът, неулучил шхуната, направи с голяма скорост остър завой, като разпенваше водата и едва не се сблъска с лодката. Той мина толкова близо до нея, че гребците откъм неговата страна прибраха греблата. Вълната, която надигна, удари кърмата на претоварената лодка така, че тя, преди да се изправи, загреба вода. Нишиканта, който стоеше прав на най-удобното място на кърмата, което беше избрал за себе си, все още с пистолет в ръка, се залюля от заклащането. При инстинктивното, мъчително усилие, което направи, за да запази равновесие, той неволно изтърва пистолета и той падна в морето.

— Ха, ха! — тържествуваше Доутри. — Колко струваш сега, Нишиканта? Аз му взех мярката, а той няма вече с какво да ви вземе ума, момчета. Сега ви е лесна плячка. Съвсем лесна! Точно така! И ако се стигне до изяждане, изяжте него най-напред! Вярно е, че е смрадлив и няма да е вкусен. Но много почтени хора са яли смрадливо месо, докато се измъкнат от трудни положения. Само че преди това го накиснете в саламура за една нощ.

Гримшо, чието място на кърмата не беше никак удобно, схвана едновременно с Доутри какво става и бързо се изправи, протегна ръка, хвана лихваря за врата, с грубо движение го повдигна във въздуха и го запрати по корем върху дъските на дъното.

— Ха-ха! — долетя смехът на Доутри през стотината ярда, които ги отделяха от лодката.

След това Гримшо, без да бърза, взе по-удобното място.

— Искате ли да дойдете с нас? — извика той на Доутри.

— Не, сър, благодаря! — отговори той. — Ще станем много, в другата лодка ще ни бъде по-добре!

Лодката бързо се отдалечаваше. Едни от моряците налягаха здравата греблата, а други изгребваха навлязлата вода. В същото време Доутри взе със себе си А Мой, двамата слязоха в трюма под каютата, разтовариха още каси и извадиха навън нови провизии.

Тъкмо когато бяха долу, китът закачи шхуната малко пред средата на левия борд, махна с могъщата си опашка и отнесе вантпутенса[2] и леера до вантата на задната мачта. При следващата голяма гладка вълна задната мачта падна в морето.

— Бога ми, страшен кит! — каза Доутри на А Мой, когато излязоха от каютата и видяха последните разрушения.

А Мой рече да вземе още храна от кухнята, а Доутри, Куейк и Дългия Джон с цялата си тежест завъртяха скрипците един по един, вдигнаха лодката над левия борд, най-напред носа, после кърмата, и я провесиха над водата.

— Ще изчакаме следващия удар, после ще я спуснем, ще нахвърлим всичко в нея и ще се разкараме — каза стюардът на Стария моряк. — Имаме много време. Шхуната няма да потъва по-бързо, когато се напълни с вода.

В това време шпигатите[3] бяха почти наравно с водата и корабът мързеливо се поклащаше по големите вълни.

— Хей! — припомни си той нещо и викна към капитан Доун, чиято лодка се беше отдалечила още повече. — Какъв е курсът към Маркизките острови? Оттука? И на какво разстояние?

— Север, североизток, четвърт на изток! — Отговорът едва се чуваше. — Ще стигнете до Нука-Хива! Около двеста мили! Използувайте добре югоизточния пасат и ще стигнете!

— Благодаря, сър! — отговори стюардът, затича се към кърмата на кораба, изкърти стойката на компаса и го занесе в лодката.

Понеже китът забави следващото нападение, те помислиха, че се е отказал. А докато го чакаха и наблюдаваха как се въргаля в морето на около двеста ярда, „Мери Търнър“ бавно, но сигурно потъваше.

— Дали да рискуваме? — каза Доутри на Дългия Джон, като се двоумеше, но в това време в разговора се намеси трети глас.

— Коки! Коки! — долетяха жаловити звуци откъм средното помещение.

— Дявол да го вземе! — бе следващата фраза, изречена с раздразнение и гняв. — Дявол да го вземе! Дявол да го вземе!

— Тебе, разбира се, дяволът няма да те вземе! — отсъди Доутри, спусна се на палубата, промъкна се през бъркотията от въжета, които препречваха пътя му, и намери малкото живо бяло животинче кацнало на края на една койка. Наежено, то ту изправяше, ту отпущаше розовия си гребен и ругаеше с човешка реч щуротиите на света, на корабите и на хората по морето.

Какадуто стъпи върху подканящия показалец на Доутри, бързо се покачи по ръкава на ризата му до рамото, заби в тънкия плат ноктите си, които стигнаха до плътта му и причиниха болка, наведе глава към ухото му и за да благодари, да изрази облекчението си и да се представи, измърмори: „Коки! Коки!“

— Ах ти, кучи сине! — ласкаво каза Доутри.

— Слава богу! — отговори Коки и тонът му така приличаше на тона на Даг Доутри, че той се стресна.

— Ах ти, кучи сине! — повтори Доутри и потърка гальовно бузата си в перушинестата качулата глава на какадуто. — А някои мислят, че на този свят само хората са от значение!

Китът продължаваше да се бави и тъй като водата вече заливаше палубата и мокреше краката им, Доутри нареди лодката да бъде пусната. А Мой побърза да скочи на носа и Доутри помисли, че малкият китаец бърза, защото го е страх да седи на потъващия кораб, но той грешеше. А Мой гледаше да заеме такова място в лодката, че да бъде колкото е възможно по-далеч от Куейк и стюарда.

Отблъснаха лодката, набързо наредиха провизиите и багажа на дъното и заеха местата си, А Мой на предното гребло, зад него дългия Джон и Куейк, а Даг Доутри (Коки все още беше на рамото му) — на задното гребло. Застанал върху багажа на кърмата, Майкъл тъжно гледаше „Мери Търнър“ и продължаваше глухо да ръмжи срещу Скрепс, който идиотски се мъчеше да започне някаква бясна игра. Стария моряк застана на кърмата и когато всичко беше готово, даде команда за първия удар с греблата.

Майкъл изръмжа и се наежи, което ги предупреди, че китът не само идва към тях, а е и много близо. Но китът не нападна. Само обиколи шхуната, сякаш изучаваше неприятеля си.

— Обзалагам се, че от толкова удари си е натъртил главата и сега започва да го боли! — захили се Доутри, за да окуражи другарите си.

Едва бяха ударили десетина пъти с греблата, когато възклицанието на Дългия Джон ги накара да проследят погледа му към носа на шхуната, където се мярна котката на моряците, погнала един голям плъх. Те видяха и други плъхове — очевидно водата ги беше принудила да напуснат дупките си.

— Чини ми се, че не бива да оставяме котката! — подметна Даг Доутри.

— Разбира се, че не бива — отговори Стария моряк, натисна румпела и лодката зави към кораба.

Преди да поемат отново, китът два пъти ги разлюля при мързеливите си обиколки. Изглежда, че той не им обръщаше внимание. От това огромно нещо, шхуната, беше дошла смъртта на китчето, затова върху нея изливаше яростта си.

Докато се отдалечаваха, китът се обърна и се отправи нанякъде. На около половин миля се извъртя и се втурна в атака.

— С толкова вода в нея шхуната ще даде истински отпор на удара! — каза Доутри. — Господи, спрете да гребете и наблюдавайте!

Ударът попадна точно в средата на кораба и беше най-силният от всички удари, които беше получила „Мери Търнър“.

Във въздуха се разхвърчаха щаги и трески от планшира, а корабът толкова силно се накрени, че половината от мокрото, обковано с мед дъно заблестя на слънцето. Когато се изправи тромаво, главната мачта се заклати като пияна, но не падна.

— Нокаут! — извика Доутри, като видя как китът пени водата с безсмислени гигантски удари на опашката. — Този път и двамата трябва да са довършени.

— Шхуна свърши съвсем — забеляза Куейк, когато фалшбордовете на „Мери Търнър“ изчезнаха под водата.

Корабът потъна бързо. Само за няколко минути изчезна и остатъкът на главната мачта. Остана единствено китът, който се носеше немощен по повърхността на морето.

— Няма с какво да се похвалим — изрече Даг Доутри кратко надгробно слово на „Мери Търнър“. — Никой няма да ни повярва! Такова здраво корабче, умишлено потопено от някакъв си стар, женски кит! Не, сър! Никога не съм му вярвал на оня старик в Хонолулу, когато ми разправяше, че е преживял потопяването на „Есекс“! По същия начин никой няма да ми вярва и на мене!

— Хубава шхуна, хубавото умно корабче! — жалеше Стария моряк. — Никога не е имало тримачтова шхуна с по-изящни и красиви мачти и никога не е имало тримачтова шхуна, която така вълшебно да лавира!

Даг Доутри, който винаги бе живял безгрижно и не се беше женил, си даде сметка за огромния товар от отговорности, който сега тегнеше върху него: Куейк, черното папуаско изродче, което бе спасил от стомасите на неговите съотечественици; А Мой, дребничкия стар корабен готвач с неопределена възраст; Стария моряк, благороден, обичан и уважаван; Дългия Джон, върлинестия млад скандинавец с ръст на гигант и ум на дете; Килени-бой, чудото сред кучетата; Скрепс, обидно глупавото и затлъстяващо куче; Коки, белоперестата трошичка живот, остър като стоманено острие и в същото време гальовен и привлекателен като очарователно бебе; и най-сетне моряшката котка, гъвкавия рижав убиец на плъхове, приютил се между краката на А Мой.

А Маркизките острови бяха на двеста мили по попътния пасат, който беше утихнал, но появата му беше сигурна, както появата на утринното слънце на небето.

Стюардът въздъхна и в паметта му капризно изскочи един образ от една детска приказка — старицата, която живеела в обувка. Той изтри с опакото на ръката потта от челото си и смътно забелязал напълно безчувственото място между веждите си, каза:

— Добре, деца, с гледане няма да стигнем до Маркизките острови! За това ще ни трябва доста вятър. Но от нас зависи да се отдалечим на някоя и друга миля от този заядлив стар кит. Може би ще се съживи, а може би и не, но все едно, аз не мога да се чувствувам спокоен в негово присъствие!

[1] Дредноут — голям боен кораб от началото на века. — Б.р. ↑

[2] Вантпутенс — верига, стоманена лента или скоба по външната страна на бордовата обшивка, която служи за закрепване на вантите. — Б.р. ↑

[3] Шпигат — отвор във фалшборда за оттичане на вода от палубата. — Б.р. ↑

Глава XVI

Два дни по-късно, когато параходът „Марипоса“ минаваше по обичайния си път между Таити и Сан Франциско, пътниците престанаха да играят на ринг, оставиха картите в пушалнята, романите и шезлонгите и се струпаха на борда, за да гледат малката лодка, която, подгонена от лек попътен вятър, се плъзгаше по морето към тях. Когато Дългия Джон, подпомогнат от Куейк и А Мой, свали платното и махна мачтата, всред пътниците избухна смях. Това, което видяха, беше съвсем различно от всичките им представи за спасени сред океана корабокрушенци.

Порази ги това, че лодката беше същински ноев ковчег със своя товар от постилки, консерви, каси бира, котката, двете кучета, белия какаду, китаеца, къдрокосия негър, върлинестия светлокос гигант, посивелия Даг Доутри и Стария моряк, който досущ приличаше на Ной. Един веселяк, чертожник във ваканция, го нарече Ной и така го приветствува:

— Привет, Ной — извика той. — Какъв потоп, а! Намери ли вече Арарат?

— Хванахте ли риба? — изрева друг младеж над планшира.

— Божичко! Погледнете бирата! Великолепна английска бира! Пратете една каса на мое име!

Никога не е имало по-симпатични корабокрушенци, които да са били спасени по-весело сред морето. Младите шегобийци уверяваха, че сам старият Ной се е качил на борда с остатъците от загубените племена, а на по-старите пътнички разправяха ужасни страхотии за цял тропически остров, който потънал поради вулкани и земетресения.

— Аз съм стюард — каза Даг Доутри на капитана на „Марипоса“ — и ще бъда доволен и благодарен, ако ме настаните при вашите стюарди. Дългия Джон, този там, е моряк и предното спално помещение си е тъкмо за него. Китаецът е готвач, а негърът — моя собственост. Но мистър Гринлиф, сър, е джентълмен и е достоен за най-доброто място на масата и за най-добрата каюта.

А когато се разнесе вест, че те са част от оживелия екипаж на тримачтовата шхуна „Мери Търнър“, която е била натрошена и потопена от кит, възрастните дами не повярваха това, както не бяха повярвали и на историята за потъналия остров.

— Капитан Хейуард — попита една от тях, — може ли един кит да потопи „Марипоса“?

— Никога досега моят кораб не е бил потопяван по този начин! — беше отговорът.

— Знаех си! — изразително заяви тя. — На параходите не им отива да се лутат и да се оставят да бъдат потопявани от китове, нали, капитане?

— Точно така, госпожо, уверявам ви, че сте права! — беше неговият отговор. — Въпреки това и петимата настояват, че така е станало.

— Моряците са прочути с това, че много лъжат, нали? — изрази дамата окончателното си убеждение във въпросителна форма.

— Най-страшните лъжци, които съм виждал, госпожо. Знаете ли, след като съм прекарал четиридесет години в морето, не мога да повярвам дори на собствената си клетва.

Девет дена по-късно „Марипоса“ мина Златната врата и влезе в пристанището на Сан Франциско. Хумористичните колонки на местните вестници, глупаво списвани от младите, току-що излезли от гимназията репортерчета, за момент погъделичкаха въображението на Сан Франциско, като описаха как „Марипоса“ спасила някакви корабокрушенци, които разправяли такава фантастична история, че дори репортерите не им повярвали. По този начин със своята глупост лъжливите репортери обявяват необикновената истина за лъжа. Това е нещо обикновено за репортерчетата, за градските вестници и за тъпото население, което търси преживелици във филмите и за което действителният свят с цялата си широта не съществува.

— Потопен от кит? — пита обикновеният човек от тълпата. — Глупости са това! Чисти глупости! А виж, да ти разкажа какво се случи в „Приключенията на Елинор“, който е един прекрасен филм, вярвай ми…

И тъй Доутри със своя екипаж слезе на брега във Фриско, без никой да предизвести за тях и без да бъдат възпети, а още на другата сутрин репортерите измислиха, че някакъв италиански риболовен кораб бил нападнат от чудовищна медуза. Дългия Джон веднага изчезна в един пансион за моряци, след една седмица се записа в профсъюза на моряците и замина с парна шхуна да товари червено дърво от Вандън, щата Орегон. А Мой не можа да стигне по-далеч от лагерните бараки на Федералната емиграционна служба, откъдето със следващия пощенски параход бе депортиран в Китай. Котката на „Мери Търнър“ бе осиновена от моряците на „Марипоса“ и отплува с „Марипоса“ по обратния курс за Таити. Един от помощник-щурманите свали Скрепс на брега и го остави при семейството си.

На брега се озова и Даг Доутри и с малките си спестявания нае две евтини стаи за себе си и остатъка от отговорностите, а именно Чарлс Стоу Гринлиф, Куейк, Майкъл и съвсем не на последно място — Коки. Но той не позволи на Стария моряк да живее дълго с него.

— Така не може да се играе играта, сър — каза му той. — Трябва ни капитал, вие трябва да заинтересувате хората. Още днес ще купите два куфара, ще наемете такси и ще отплавате към главния вход на хотел „Бронкс“ като най-почтен посетител, дявол да го вземе! Хотелът е наистина със стил, но цените са разумни, ако човек знае как да се оправи. Някоя малка стая към двора, без храна и тогава ще можете да пестите, като се храните в някое по-евтино заведение.

— Но аз нямам пари, стюард — протестира Стария моряк.

— Това няма значение, сър, ще ви подкрепям, доколкото мога.

— Ама, мили мой, вие знаете, че съм стар мошеник. Не мога да ви мамя като другите. Вие… че какво… че какво, вие сте ми приятел, не разбирате ли?

— Разбирам, как да не разбирам и ви благодаря, дето го казвате, сър. Точно затова съм с вас. А когато напипате някоя друга група ловци на съкровища и когато корабът бъде готов, просто ще ме наемете като стюард заедно с Куейк, Килени-бой и остатъка от нашето семейство. Вие ме осиновихте, аз съм големият ви син и трябва да ме слушате. Само „Бронкс“ е хотел за вас — името звучи добре, нали? Има атмосфера! За хората има значение не само това, което ще им разправяте, но и името на хотела ви. Казвам ви, като се изтегнете в някое голямо кожено кресло и заговорите за съкровище, с пура за два долара в устата и питие за двадесет цента до вас, съкровищата ще изглеждат съвсем достоверни, хората просто ще бъдат принудени да ви повярват! А сега, ако искате да дойдете с мене, нека излезем и купим куфарите!

Стария моряк наперено пристигна с такси пред „Бронкс“, записа със старомодния си почерк „Чарлс Стоу Гринлиф“ в книгата и се зае отново с дейността, която в течение на години го беше държала далече от фермата за бедни. Също така наперено Даг Доутри се зае да търси работа. Това беше крайно необходимо, защото той бе човек на скъпите удоволствия. Семейството му, което се състоеше от Куейк, Майкъл и Коки, искаше да яде и да има подслон; още по-скъпа беше издръжката на Стария моряк в луксозния хотел; а не бива да се забравят и шестте кварта бира, с които Доутри гасеше жаждата си.

За нещастие това беше период на икономическа криза. За гражданите на Сан Франциско безработицата беше проблем, много по-остър от обикновено. Колкото до параходите и корабите, за всяко място на стюард имаше трима кандидати. Доутри не можа да намери нищо постоянно, а временната работа не покриваше текущите му разноски. Той дори работи три дена с кирка и лопата — нает бе от общината, — а после, според наредбите, отстъпи на друг нуждаещ се, когото трите дни работа щяха да поддържат още малко на повърхността.

Доутри би дал Куейк някъде на работа, само че това беше невъзможно. Черният беше виждал само Сидней, и то от палубата на корабите, и през живота си не бе стъпвал в град. Това, което познаваше от живота, бяха параходите, далечните острови на южните морета и неговия собствен остров в Меланезия — Кайзер Вилхелм. Така че Куейк остана в двете стаи да готви и чисти на господаря си, да се грижи за Майкъл и Коки. Двете стаи бяха затвор за Майкъл, защото той бе свикнал да тича по кораба, кораловите плажове и плантациите.

Но понякога вечер Майкъл и стюардът се разхождаха заедно, а Куейк ги придружаваше на няколко крачки зад тях. Множеството бели богове по гъмжащите тротоари истински отегчаваха Майкъл, тъй че за него стойността на белите богове, общо взето, спадна рязко. Но цената на стюарда, неговото собствено божество, се покачи. Сред толкова много богове Майкъл се почувствува объркан и аврамовото лоно на стюарда стана за него повече от всякога сигурно пристанище, където никога нямаше грубост и опасности.

„Внимавай къде стъпваш“ е последната предупредителна дума на градския живот от двадесети век. Майкъл бързо разбра това, защото трябваше да пази краката си сред хилядите, неизброими, обути в кожа крака на хората, които вечно бързаха и никога не се интересуваха за съществуването и мястото на по-ниския от тях, четирикрак ирландски териер.

Вечерните разходки със стюарда неизбежно водеха от кръчма в кръчма, където пред дълги барове, застанали върху покрития с трици под или седнали по масите, мъжете пиеха и разговаряха. Мъжете вършеха твърде много и двете неща, както ги вършеше и стюардът, само че, след като изпълнеше шестквартовото си всекидневно задължение, той се отправяше вкъщи да си легне. Много бяха познанствата, които той завърза, а покрай него и Майкъл. Повечето от новите познати бяха моряци от крайбрежното плаване и моряци от залива, въпреки че покрай тях имаше много докери и работници от пристанището.

Един от тях, капитан на плоскодънна шхуна, която правеше рейсове из залива и по реките Сан Уокин и Сакраменто, обеща на Доутри да го наеме като готвач и моряк на шхуната „Хауърд“. Тя побираше осемдесет тона товар заедно с този на палубата. На нея цареше пълна демокрация — самият капитан Йоргенсен, готвачът и двамата моряци я товареха и разтоварваха по всяко време и плаваха денонощно с нея при всякакви атмосферни условия, като един човек стоеше на руля, а другите трима спяха и събираха сили. Работата беше двойна, дори тройна, но храната беше много, а заплатите достигаха от четиридесет и пет до шестдесет долара на месец.

— Виж какво ще стане, значи! — каза капитан Йоргенсен. — Това момче, готвача Хансън, тия дни ще го напердаша и ще го уволня, тогава можеш да дойдеш с нас… и твоето „бау-бау“ също! — При това той спусна сърдечната си яка трудова ръка, за да погали Майкъл по главата. — Това е чудесно „бау-бау“. То ще е полезно на плоскодънката, когато е на пристана или на котва и моряците на нея спят.

— Уволни още сега Хансън — увещаваше го Доутри.

Но капитан Йоргенсен бавно поклащаше бавномислещата си глава:

— Най-напред ще го напердаша!

— Тогава защо не го напердашиш още сега и да го уволниш! — настояваше Доутри. — Ето го къде е, в ъгъла на бара!

— Не. Трябва да ми даде повод. Аз имам много причини. Но искам да ми даде повод така, че всички моряци да го видят. Искам да ме накара да го напердаша, така че всички моряци да ми кажат: „Ура, капитане, добре направи!“ Тогава ще получиш мястото.

Ако капитан Йоргенсен не се бавеше толкова със замисления пердах или ако Хансън беше побързал да даде повод за собственото си напердашване, Майкъл щеше да придружи стюарда на шхуната „Хауърд“ и всичко, което се случи по-късно с него, щеше да бъде различно от това, което му готвеше съдбата. Но съдбата му бе определена от случайността и от комбинации от случайности, които Майкъл не можеше да промени, пък и не знаеше нищо за тях, също както и стюардът. В този миг и най-фантастичните предвиждания не биха могли да посочат сценичната кариера и кошмара от жестокости, които го очакваха. Колкото пък до съдбата на Даг Доутри и Куейк, дори най-безумният наркотичен сън не би представлявал нищо в сравнение с нея.

Глава XVII

Една вечер Доутри седеше в кръчмата, която наричаха „Приют на копачите“. Намираше се в твърде затруднено положение. Беше станало по-трудно от когато и да е да се намери дори временна работа. А и спестяванията свършиха. Преди това се беше съвещавал по телефона със Стария моряк, който му съобщи, че този ден се е свързал само с един доктор шарлатанин в оставка, който е клъвнал въдицата.

— Нека да заложа пръстените си — помоли го по телефона Стария моряк, и то не за първи път.

— Не, сър — беше отговорът на Доутри. — Те са нужни за работата ни. Те са основен капитал. Създават атмосфера. Те са, така да се каже, живо слово. Ще си помисля малко тази нощ и ще се видим утре заран, сър. Дръжте си пръстените и бъдете съвсем безразличен към доктора. Накарайте го той да ви търси. Това е единственият начин. Сега се чувствувайте добре, всичко е наред. Ще падне добър лов. Не се безпокойте, сър! Даг Доутри никога не е губил играта.

Но когато седна в „Приютът на копачите“, видът му беше такъв, че сякаш щеше да загуби твърде скоро. В джоба си имаше точно колкото да предплати наема за следващата седмица, който той беше забавил вече три дена, а хазяйката му го беше поискала със сурово лице и гневен глас. При грижливо разпределение с храната, която имаха, щяха да поминат криво-ляво още един ден. Скромната сметка в хотела на Стария моряк не беше плащана две седмици и бе нараснала на огромна сума, тъй като хотелът беше първокласен: а Стария моряк имаше в джоба си само два долара, с които да подрънква, за да си придава благоденствуващ вид пред доктора, който искаше да търси съкровища.

Най-катастрофалното обаче беше, че Даг Доутри имаше да допива три кварта от дневната си дажба и не смееше да вземе от парите за наема, който беше единствената преграда между него и улицата. Затова седна на една малка маса с капитан Йоргенсен, който току-що се беше завърнал с шхуната, след като бе товарил сено от Петалума Флетс. Капитанът вече беше пил две бири и очевидно не му се пиеше повече. Само се прозяваше от умора и недоспиване и поглеждаше часовника си. А Доутри имаше да си допива цели три кварта! На всичко отгоре Хансън още не беше напердашен, тъй че службата на готвач на шхуната беше някъде далеч в неизвестното бъдеще.

В отчаянието си Доутри внезапно измисли как да получи още една чаша наливна бира. Той не обичаше наливна бира, но тя беше по-евтина от бутилковата.

— Слушай, капитане! — каза той. — Нямаш представа колко е умен Килени-бой! Той, ще знаеш, може да брои като тебе и мене!

— Ха! — избоботи капитан Йоргенсен. — Виждал съм такива работи по панаирите. Всичко е номер. Кучетата и конете не могат да броят.

— Това куче може — спокойно продължи Доутри. — Не можеш го излъга. Хващам се на бас още сега, че ако поръчам гласно две бири, така че кучето да ме чуе, а след това тихо пошепна на келнера да донесе една, Килени-бой ще направи скандал на келнера, когато донесе едната.

— Ха, ха! На какво ще се обзаложим?

Стюардът попипа десетцентовата монета в джоба си. Ако Килени не успееше, щеше да се наложи да вземе от парите за наема. „Но Килени няма да ме изложи“ — помисли си той и отговори:

— На две бири!

Викнаха келнера и когато му дадоха тайните си нареждания, докараха Майкъл от ъгъла, където лежеше в краката на Куейк. Стюардът сложи стол до масата, покани го да седне на стола и Майкъл започна да се досеща. Стюардът очакваше нещо от него, искаше да покаже какво знае. И той бе готов да прояви усърдие не заради представлението, а от обич към стюарда. За примитивното съзнание на Майкъл обичта и служенето бяха едно и също. Както би скочил в огъня за Стюард, така би му служил, по какъвто начин той пожелаеше. За него това беше значението на обичта — единствено да служиш.

— Келнер! — извика стюардът и добави, когато келнерът се доближи: — Две бири! Разбра ли, Килени? Две бири.

Майкъл се завъртя на стола, сложи поривисто лапа на масата и поривисто протегна тънкия си език към наведеното лице на стюарда.

— Ще запомни — каза Доутри на капитана.

— Няма да запомни, ако разговаряме — отговори капитанът. — Сега ще те измами твоето „бау-бау“! Аз ще ти кажа, Доутри, че получаваш мястото, щом напердаша Хансън. А ти ще ми отговориш да го напердаша веднага. А аз ще ти кажа, че Хансън трябва най-напред да ми даде повод да го напердаша. А след това ще спорим като двама шумни глупци. Готов ли си?

Доутри кимна и последва спор на висок глас, който действително привличаше вниманието на Майкъл ту към единия, ту към другия.

— Спечелих — съобщи капитан Йоргенсен, като видя келнера да се приближава само с една чаша бира. — „Бау-бау“ забрави, ако изобщо е запомнило нещо. То мисли, че се караме. Мястото за „една“ и „две“ бири в мозъка му е изтрито, както морето изтрива написаното на пясъка.

— Смятам, че няма да забрави аритметиката, колкото и шум да вдигаш — заспори високо Доутри, макар че не беше вече така сигурен. — Но аз няма да се намесвам — прибави той с надежда. — Сам гледай!

Високата чаша беше поставена пред капитана, който бързо я хвана с ръката си. Майкъл се напрегна като изопната връв — знаеше, че очакват нещо от него и беше изпълнен с желание да служи. Спомни си едновремешните уроци на „Макамбо“, погледна напразно, за да получи знак от безучастното лице на стюарда, след това се огледа наоколо и видя не „две“, а „една“ чаша. Така добре беше научил разликата между едно и две, че веднага се досети — как именно и най-добрият психолог не би могъл да обясни, както не би могъл да обясни какво представлява мисълта сама по себе си, — че имаше само една чаша, когато бяха поръчани две. Той подскочи изведнъж, гърлото му се задави от гняв, сложи двата си предни крака на масата и залая по келнера.

Капитан Иоргенсен удари с юмрук по масата.

— Печелиш! — изрева той. — Аз плащам бирата! Келнер, донеси още една!

Майкъл погледна към стюарда в очакване на одобрението му, а стюардът в отговор го помилва по главата.

— Да опитаме отново — каза капитанът вече твърде любопитен и заинтересован и с опакото на ръката изтри бирената пяна от мустаците си. — Може би знае само едно и две. Ами три? Ами четири?

— Същото е, капитане! Може да брои до пет и прави разлика между пет и по-големите числа, само че не знае как се казват цифрите след пет.

— Ей, Хансън! — изрева капитан Иоргенсен на готвача от „Хауърд“. — Ей, дебелоглавецо! Ела да пием по една!

Хансън дойде при тях и примъкна един стол.

— Аз плащам пиенето — каза капитанът, — но вие ще поръчвате, Доутри! Гледай сега, Хансън, това „бау-бау“ знае да прави номера. Може да брои по-добре от тебе. Ние сме трима. Доутри поръчва три бири. „Бау-бау“ чува три. Аз дигам два пръста, ей така, на келнера. Той донася две. И „бау-бау“ прави скандал на келнера. Ще видиш.

Всичко беше изпълнено според уговорката и Майкъл не се успокои, докато не донесоха три бири.

— Това не е никакво броене — беше заключението на Хансън. — Вижда, че един човек е без бира. Тук е номерът. Знае, че всеки от нас трябва да има чаша. Затова лае.

— Може да покаже и нещо по-добро — похвали се Доутри. — Ние сме трима. Ще поръчаме четири бири. Тогава всеки от нас ще има чаша, но въпреки това Килени ще се скара на келнера.

И наистина сега вече разбрал играта напълно, Майкъл лая по келнера, докато и четвъртата чаша не беше донесена. По това време около масата се бяха насъбрали вече много хора и всичките искаха да поръчват бира, за да изпитат Майкъл.

— Бога ми — промърмори Даг Доутри под носа си, — какъв идиотски свят! В един миг си жаден. Следващият миг ще те удавят в бира.

Неколцина дори пожелаха да купят Майкъл, като предлагаха смешни суми — петнадесет или двадесет долара.

— Виж какво ще ти кажа — прошепна капитан Йоргенсен на Доутри, като го заведе в ъгъла. — Ще ми дадеш това „бау-бау“, а аз още сега ще напердаша Хансън и мястото е твое — от утре идваш на работа!

Собственикът на „Приютът на копачите“ дръпна Доутри в друг ъгъл, за да му пошепне:

— Идвайте всяка вечер с кучето, това помага на търговията. Ще ви давам безплатно бира, когато пожелаете, и по петдесет цента в брой на вечер.

Именно това предложение породи великата идея в ума на Доутри. Когато се върнаха вкъщи и Куейк взе да развързва връзките на обущата му, той я сподели с Майкъл:

— Виж каква е работата, Килени, ако за този кръчмар струваш петдесет цента на вечер и безплатна бира, значи и за мене струваш толкова… и повече, сине, повече! Защото той търси печалба и вместо да купува бира, той я продава. Килени, знам, че нямаш нищо против да работиш за мене! Тия пари ни трябват. Трябва да се грижим за Куейк и за мистър Гринлиф, и за Коки, да не говорим за теб и за мен, а ние ядем страшно много. Пък и мъчно е да спечелим пари за наема, а работа да се намери, е още по-мъчно. Какво ще кажеш, сине, ако утре вечер ти и аз се поразмърдаме наоколо и посъберем малко пари, а?

А Майкъл, седнал върху коленете на стюарда, който го държеше с ръце за муцуната очи в очи и нос до нос, се гърчеше от удоволствие, плезеше език и размахваше опашка. Каквото и да казваше Стюард, то беше добро, защото Стюард го казваше.

Глава XVIII

Посивелият корабен стюард и рижавият ирландски териер бърже станаха забележителни фигури в нощния живот на Барбари-коуст[1]. Доутри усъвършенствува номера с броенето, като включи в него и Коки. Когато келнерът не донесеше точния брой чаши, отначало Майкъл седеше кротко, после по нарочен сигнал от стюарда Коки заставаше на един крак, хващаше с другия Майкъл за врата и се правеше, че говори на ухото му. Едва тогава Майкъл оглеждаше чашите на масата и започваше редовния скандал с келнера.

Но големият им триумф дойде, когато Доутри и Майкъл за първи път изпяха заедно „Заведи ме в Рио“. Това стана в един салон за моряшки вечеринки на улица „Пасифик“ — всички двойки спряха да танцуват, а моряците ръкопляскаха и искаха още песни. Заведението не загуби нито цент, защото не само че никой не си отиде, но тълпата се увеличи, докато Майкъл изкара репертоара си — „Боже, пази краля“, „Спи, мой малък, спи“, „Води ни, свята светлина“, „Родино, любима моя“ и „Шенандоа“.

Този път печалбата не беше само безплатната бира, защото, когато Доутри си тръгна, собственикът на салона му пъхна три сребърни долара в ръката и го помоли да дойде и следващата вечер с кучето си.

— За това? — попита Доутри, като погледна презрително парите.

Собственикът бърже прибави още два долара и Доутри обеща.

— Все едно, Килени, синко! — каза той на Майкъл, когато си лягаха. — Мисля, че ние двамата струваме повече от пет долара на излизане. Къде се е чуло и видяло куче като тебе. Истинско пеещо куче, което може да изкара почти всяка песен с мен и половин дузина песни — само. Казват, че Карузо получавал хиляда долара на вечер. Разбира се, ти не си Карузо, но ти си единственото в света куче — Карузо. Синко, аз ще стана твой импресарио. Ще видиш, че ще можем да изкарваме по двайсет златни долара на вечер — какво ще кажеш, сине, а? Ще се преместим на по-хубаво място. А старият джентълмен в хотел „Бронкс“ ще се премести в някоя от по-луксозните стаи. Куейк ще получи истински костюм. Килени, ние толкова ще забогатеем, че ако не сполучим да измамим някой балама, самите ние ще дадем пари, ще му купим една шхуна и ще го изпратим сам да търси съкровището. А пък ти и аз ще бъдем баламите и ще ни бъде много приятно…

По времето, когато Сан Франциско е имал славата на най-опасното пристанище на седемте морета, Барбари-коуст е бил моряшко селище, което се развивало заедно с града. Сега поне половината от доходите на Сан Франциско идваха от посетителите на този квартал, които с широка ръка харчеха парите си в долнопробните му заведения. Беше станало обичай за мнозина от по-висшите класи, особено когато имаха любопитни гости от Източните щати, да прекарат след вечеря някой и друг час в този квартал, като отиват с кола от една танцувална зала в друга, от едно евтино кабаре в друго. С една дума, Барбари-коуст беше станал също като Китайския град и хотел „Клиф-хаус“.

Не след дълго Даг Доутри получаваше вече двайсет долара на вечер за две излизания по двадесет минути и почерпките с бира бяха толкова много, че той бе принуден да отказва, защото такива количества не биха могли да изпият и цяла дузина мъже с неговата жажда. Той никога не беше благоденствувал така, а не може да се отрече, че и Майкъл беше доволен. Доволен беше най-вече заради Стюард. Служеше на Стюард, а да му служи, беше най-голямото желание на сърцето му.

Всъщност Майкъл хранеше доста голямо семейство, членовете на което се радваха на живота. Куейк просто разцъфтя, издокаран с червеникавите си обувки, бомбето и сивия костюм с безупречни ръбове на панталоните. Той стана и голям любител на филми, та харчеше по двадесет до тридесет цента на ден и непоклатимо гледаше всички повторения на филма. Грижите му за Доутри изискваха малко време, защото бяха започнали да се хранят на ресторант. Стария моряк не само се премести в по-скъпа стая на хотел „Бронкс“, но по настояване на Доутри получаваше повече пари за дребни разходи, така че от време на време можеше да покани някой по-симпатичен познат на театър или на концерт, а след това да го заведе до къщи с такси.

— Това няма да трае вечно, Килени — каза стюардът на Майкъл. — Само докато старият джентълмен намери някой натъпкан със злато търсач на съкровища! И тогава — хайде по синия океан, сине, и под краката ни ще се люшка някой дребен кораб, ще ни пръска вода, а понякога ще ни заливат вълните… Няма само да пеем на глупаците за Рио, а ще се вдигнем да отидем там. Те нека си живеят във вонещите градове. За нас е морският живот — за тебе, Килени, и за мене, синко, и за стария джентълмен, и за Куейк, а и за Коки. Не сме създадени за градски живот ние. Пък и не е здравословно. Виж какво, сине, може би няма да повярваш, но започвам да губя подвижността си. Вече не съм така гъвкав. Почвам да се вцепенявам, като седя затворен по цяла нощ, няма какво да правя. Умирам от желание да чуя как старият джентълмен пак ще ми каже: „Мисля, стюард, че един от вашите прекрасни коктейли ще ми дойде много добре преди обед!“ През следващото пътуване ще вземем един малък хладилник и ще удовлетворим напълно Стария моряк. А погледни и Куейк, Килени, мойто момче. Този климат не е за него. Виж го как слабее! Ако още малко се заседи по тези филми, сигурно ще хване охтика. Тъй че и за него, и за мене, и за всички ни ще е здравословно да вдигнем по-бързо котва и да се отправим към царството на пасатите, където да ни замирише на сол и на истински морски живот.

Наистина Куейк, който никога не се оплакваше, бързо слабееше. Една подутина под мишницата на дясната му ръка, отначало безболезнена и незабележима, се беше превърнала в лека, но постоянна болка. Той вече не можеше да спи спокойно. Въпреки че лягаше винаги на лявата страна, болката го събуждаше най-малко два, а често и три-четири пъти на нощ. Ако А Мой не беше отдавна изпратен от емиграционните власти в Китай, би могъл да му обясни какво значи тази подутина, както би могъл да обясни и на Даг Доутри какво значи увеличаващото се безчувствено място между очите му, където малките, отвесни лъвски черти се бяха врязали още по-ясно. Би могъл също така да му обясни защо не е наред малкият пръст на лявата му ръка. Доутри сметна най-напред, че това е разтягане на сухожилието. По-късно реши, че е хронически ревматизъм, придобит от мъгливия и влажен климат на Сан Франциско. И това още повече засили желанието му по-скоро да отплава отново в морето, където тропическото слънце щеше да го стопли и излекува от ревматизма.

Като стюард Доутри бе свикнал да има допир с мъже и жени от висшите класи. Но за първи път тук, сред подземния свят на Сан Франциско, той срещаше като равен такива хора. Нещо повече — те изгаряха от нетърпение да се срещнат с него, търсеха го във всяко от евтините кабарета, където Майкъл даваше представления. Подмилкваха му се, за да ги покани да седнат на неговата маса и да го черпят бира. Биха му поръчали и най-скъпи вина, но той упорито се придържаше към бирата. Някои от тях дори го канеха в домовете си… „Доведете и вашето вълшебно куче, да ни изпее нещо“; но Доутри, макар да се гордееше, че Майкъл е причина за такива покани, обясняваше, че животът на професионалните артисти е труден и твърде напрегнат, за да могат да си позволят подобни забавления. А на Майкъл после казваше, че те и двамата биха се „втурнали“, но само ако им предложат петдесет долара хонорар.

Сред много познати от кабаретния живот двамина бяха определени да изиграят твърде скоро важна роля в живота на Доутри и Майкъл. Първият, политик и доктор, по име Емъри — Уолтър Мерит Емъри, няколко пъти беше сядал на масата на Доутри, където по стар обичай седеше на стол и Майкъл. От благодарност към Доутри за оказаната чест доктор Емъри между другото му даде адреса на кабинета си и го помоли да му даде право да лекува безплатно било господаря, било кучето, ако някога някой от двамата се разболее. По мнението на Доутри доктор Уолтър Мерит Емъри беше умен човек, несъмнено способен в професията си, но себелюбив като гладен тигър. И той му го каза с грубата прямота, която можеше да си позволи при така променените обстоятелства:

— Докторе, вие сте истинско чудо и това всеки може да забележи от пръв поглед. Когато искате нещо, вие просто отивате и го вземате. Нищо не би ви спряло, освен…

— Освен?…

— О, освен ако е заковано или заключено, или пък някой полицай го пази. Дано не ми се случи да имам нещо, което вие желаете.

— Само че наистина имате такова нещо! — увери го докторът и многозначително кимна на Майкъл, който седеше на стола помежду им.

— Брррр! — потрепера Доутри. — От вашите думи тръпки ме побиват. Ако съм сигурен, че действително мислите така, не бих стоял в Сан Франциско ни минута повече! — Той се замисли за миг над бирената си чаша и след това, успокоен, се засмя: — Но няма човек, който да вземе това куче от мен. Знаете ли, такъв човек бих го убил. Направо ще му го кажа в очите, както ви го казвам сега на вас — че бих го убил. И той ще ми повярва, както вие ми вярвате. Разбирате, че не се шегувам. Какво, та това куче…

И понеже беше безсилен да изрази дълбочината на чувствата си, Даг Доутри прекъсна изречението и го удави в бирената чаша.

Другата съдбовна личност беше от съвсем друг тип. Наричаше себе си Хари Дел Мар. Хари Дел Мар беше и името, което се появяваше по афишите, когато даваше спектакли в „Орфеум“. Той се издържаше от номера с дресирани животни, въпреки че Доутри не знаеше това, защото Дел Мар беше в почивка. Той също поръчваше бира на масата на Доутри. Беше млад, не повече от тридесетгодишен, тъмен, с големи кафяви очи, обкръжени от дълги клепки, за които той вярваше, че притежават хипнотични свойства, с устни и лице на херувим — изобщо целият му вид никак не подхождаше на деловития му начин на говорене.

— Нямате толкова пари, за да го купите — отговори Доутри, когато събеседникът му увеличи първото си предложение от петстотин долара на хиляда.

— Искате да кажете, че нямам хиляда долара!

— Не! — поклати глава Доутри. — Искам да кажа, че не се продава на никаква цена. Пък и за какво ви е?

— Харесва ми — отговори Дел Мар. — Защо идвам според вас в това долнопробно заведение? Защо идва цялата тази тълпа? Защо мъжете пият вино, надбягват се с коне, поддържат артистки, стават свещеници или книжни червеи? Защото им харесва. Ето ви отговор. Ние всички, когато можем, правим каквото ни харесва и се влачим подир нещата, които желаем, независимо дали можем да ги получим или не. Искам кучето и желанието ми струва хиляда долара. Виждате ли оня голям диамант върху ръката на онази жена там? Предполагам, че тя просто го е харесала, пожелала го е и го е получила независимо от цената. Цената не е имала за нея значението, което е имал диамантът. Сега това ваше куче…

— То не ви харесва — прекъсна го Даг Доутри. — Много чудно! Обикновено то харесва всички и не подбира много. Но още от първия път се наежи срещу вас. Никой не би искал куче, на което не се харесва.

— Не е в това въпросът — спокойно заяви Дел Мар. — На мен ми харесва. А дали то харесва мен или не, това е вече моя грижа и мисля, че ще мога да се справя с нея.

На Доутри му се стори, че зърна или по-скоро почувствува зад неизменното херувимско изражение на лицето му стоманена жестокост, която беше бездънна, защото се криеше под контрола на интелекта му. В мисълта си Доутри не оформи своето впечатление в такива понятия. Това беше по-скоро чувство, а чувствата не се нуждаят от думи, за да бъдат почувствувани или разбрани.

— Има една банка, която работи денонощно — продължи другият. — Можем да се разходим дотам, ще инкасирам един чек и след половин час парите ще бъдат в ръцете ви.

Доутри поклати глава.

— Не, не струва дори и като търговско предложение! — каза той. — Слушайте! Ето го кучето, печели по двадесет долара на вечер! Да кажем, че работи двадесет и пет дена в месеца. Това прави петстотин на месец или шест хиляди на година. Сега, ако приемем процент от пет на сто, защото е по-лесно за смятане, това представлява лихвата на капитал от сто и двадесет хиляди долара. Нека предположим, че разходите и моята заплата са двадесет хиляди, тогава кучето ще струва сто хиляди. За да бъдем обективни, нека разделим сумата наполовина — кучето струва петдесет хиляди. А вие ми предлагате за него хиляда.

— Вие може би мислите, че то ще трае вечно, като земята? — усмихна се спокойно Дел Мар.

Доутри веднага схвана мисълта му.

— Да предположим, че работи пет години — това са тридесет хиляди. Да предположим, че работи една година — това са шест хиляди. Но вие ми предлагате хиляда, а не шест хиляди. Такава сделка не е за мене… нито за него. Освен това, когато вече не ще може да работи и няма да струва нито цент, за мене то ще струва точно един милион долара, и ако случайно някой предложи толкова, веднага ще дигна цената.

[1] Барбари-коуст — крайбрежен квартал в Сан Франциско, известен с увеселителните си заведения. — Б.пр. ↑

Глава XIX

— Ще се срещнем пак — каза Хари Дел Мар на Доутри в края на четвъртия им разговор по продажбата на Майкъл.

Но Хари Дел Мар се лъжеше. Той никога вече не срещна Доутри, защото Доутри се срещна първом с доктор Емъри.

Куейк, който ставаше все по-неспокоен в съня си поради подутината под мишницата на дясната ръка, започна да буди и Доутри. След няколко подобни случая Доутри разпита Куейк и реши, че е достатъчно болен и има нужда от лекар. Затова една сутрин в единадесет часа той взе със себе си Куейк и се озова в кабинета на Уолтър Мерит Емъри, където зачака реда си в претъпканата чакалня.

— Мисля, че има рак, докторе! — каза Доутри, докато Куейк сваляше ризата и фланелката си. — А никога не се е оплаквал, ще знаете, никога не е изохкал! Такива са негрите. Разбрах, че има нещо, едва когато започна да се върти и стене в съня си и да ме буди нощем. Ето го! Какво ще кажете? Рак или тумор — няма съмнение, нали?

Но оглеждайки Куейк, опитното око на Уолтър Мерит Емъри не пропусна сгърчените пръсти на лявата му ръка. А това око беше не само опитно, но и запознато с проказата. Като доброволец хирург той навремето бе отишъл на Филипините, беше изучавал специално проказата и бе наблюдавал толкова много прокажени, че можеше със сигурност да разпознае болния още от пръв поглед с изключение на ония случаи, когато болестта е още в съвсем начален стадий. От сгърчените пръсти, които бяха белег на безболезнена проказа и бяха причинени от разрушаване на нервите, погледът му пробяга по сбръчканото лъвско чело, също признак на „безболезнената“, после към подутината под дясната мишница и той постави наум диагнозата — туберкулозна форма на проказа.

Също така бързо той си помисли за две неща: първо, за аксиомата — където и когато намериш някой прокажен, огледай се за друг прокажен; и, второ, за желания ирландски териер, който беше собственост на Доутри и дълго време бе прекарал в близък досег с Куейк. С това бързите погледи и бързите размисли на Уолтър Мерит Емъри свършиха. Той не знаеше какво знае стюардът за проказата и дали изобщо я познава, но и не искаше да дава повод за подозрение. Извади небрежно часовника си, за да види часа, и се обърна към Доутри.

— Бих казал, че кръвта му не е наред. Изтощен е. Не е свикнал нито на живота, който води напоследък, нито на храната. За по-сигурно ще го изследвам за рак и тумор, въпреки че вероятността за това е много малка.

Докато говореше, той с едва забележимо движение вдигна за миг поглед към челото на Доутри — към мястото между и над очите. Това беше достатъчно. Опитното око видя „лъвския“ белег на прокажения.

— А и вие изглеждате изтощен — продължи меко той. — Обзалагам се, че не се чувствувате много добре. А?

— Не мога да кажа, че съм съвсем наред — съгласи се Доутри. — Ще ми се да се върна към морето и тропическите области, та топлото да ми изкара ревматизма.

— Какъв ревматизъм? — попита доктор Емъри почти с безразличие, като се престори, че иска пак да прегледа по-подробно подутината на Куейк;

Доутри протегна лявата си ръка и се помъчи да раздвижи малкия пръст, за да покаже къде го боли. С привидно нехаен поглед изпод нехайно пуснатите клепачи Уолтър Мерит Емъри огледа малкия пръст, леко подут и леко прегънат, с гладка, лъскава почти като коприна кожа. Като се обръщаше да погледне Куейк, очите му отново спряха за миг върху лъвските линии по челото на Доутри.

— Ревматизмът е все още голяма загадка — каза доктор Емъри и се завъртя към Доутри, сякаш тази мисъл го беше отклонила. — Той е почти индивидуален, толкова много разновидности има. Всеки човек страда от своя собствена разновидност на ревматизма. Да усещате някаква безчувственост?

Доутри усилено заогъва малкия си пръст.

— Да, сър — отговори той. — Не е вече толкова подвижен, колкото беше.

— Аха — измърмори Уолтър Мерит Емъри с голямо доверие и спокойствие. — Седнете, ако обичате, на този стол. Може би не ще мога да ви изцеря, но ви обещавам да ви посоча най-доброто място за живеене при вашия случай. Мис Джудсън!

Младата милосърдна сестра настани Даг Доутри в емайлирания хирургически стол и според указанията го наведе назад, а доктор Емъри потопи пръстите си в най-силното дезинфекционно средство, което имаше в кабинета си, и зад очите му, някъде вътре в мозъка му, блесна образът на желания ирландски териер, който изпълняваше различни номера в кабаретата на моряшкия град, имаше груба, разрошена козина и отговаряше на името Килени-бой.

— Имате ревматизъм не само в малкия пръст — увери той Доутри. — Обзалагам се, че е засегнал отчасти и челото ви. Един момент, моля! Ако ви заболи, мръднете! Иначе стойте спокойно, защото нямам намерение да ви причинявам болка. Искам само да видя дали е правилна диагнозата ми. Ето, това е! Ако почувствувате нещо, мръднете. Ревматизмът има странни прищевки. Наблюдавайте това, мис Джудсън, обзалагам се, че тази форма на ревматизма е нова за вас. Виждате ли? Не усеща. Мисли, че още не съм започнал…

Докато говореше постоянно и забавно, той направи нещо, което Даг Доутри никога не би предположил и което накара зяпащия Куейк да помисли, че сънува — дотолкова всичко беше нереално и невъзможно. Защото доктор Емъри бодеше с голяма игла тъмното петно точно в средата между отвесните лъвски ивици. И той не се задоволи само да боде мястото. Като заби иглата от едната страна под кожата, той я вмъкна под нея, докато цялата игла изчезна в безчувствената тъкан. Куейк гледаше всичко това с опулени очи, защото господарят му дори не трепна, не се помръдна, нито пък даде някакъв знак, че е усетил какво става.

— Защо не започвате? — попита нетърпеливо Даг Доутри. — Във всеки случай моят ревматизъм няма значение. Важна е подутината на негъра.

— И вие се нуждаете от лечение — увери го доктор Емъри. — Ревматизмът е упорита работа. Не трябва да допускате да стане хроничен. Ще ви определя лечение. А сега бъдете така добър да станете от стола, за да прегледам черния ви слуга.

Но преди Куейк да бъде наведен назад, доктор Емъри хвърли върху стола един чаршаф, който миришеше, сякаш е бил печен до изгаряне. Тъкмо се готвеше да прегледа Куейк, когато бързо се сети нещо и погледна часовника си. Като видя колко е часът, той се стресна още повече и хвърли укоризнен поглед към помощницата си.

— Мис Джудсън — каза той хладно и рязко, — защо не ме подсетихте? Ето че е дванадесет без двадесет, а ви бях казал, че точно в единадесет и тридесет трябваше да се съвещавам с доктор Хедли за оня случай. Как ли ме проклина! Знаете колко е заядлив!

Мис Джудсън кимна смирено и разкаяно, сякаш всичко това й беше известно, макар че всъщност й беше известно всичко само за нейния работодател и до този момент да не беше дори и чула за срещата му в единадесет и половина.

— Доктор Хедли е точно срещу мен, на отсрещната страна на коридора — обясни на Доутри доктор Емъри. — Няма да се забавя повече от пет минути. Двамата имаме различни мнения. Той постави диагноза за хроничен апандисит и иска да оперира. Моята диагноза беше: пиорея, заразила стомаха през устата, и предложих мазане на устата с еметин като лечение за стомашните болки. Разбира се, вие не можете да го разберете, пък и всъщност важното е, че убедих доктор Хедли да доведе доктор Гранвил, който е зъболекар и специалист по пиореята. И вече десет минути ме чакат! Трябва да тичам. Ще се върна след пет минути — извика той към тях, докато затваряше вратата към коридора зад себе си. — Мис Джудсън, ако обичате, кажете на хората в чакалнята да имат търпение.

Той наистина влезе в кабинета на доктор Хедли, въпреки че там не го чакаше никакъв болен от пиорея или апандисит. Доктор Емъри само се възползува от телефона за два разговора: единият — с председателя на градското санитарно управление, другият — с началника на полицията. За щастие намери и двамата в службите им. Обръщаше се към тях много свойски, на „ти“, и им обясняваше нещо самоуверено и доверително.

Когато се върна обратно, беше в твърде добро разположение на духа.

— Така си и знаех — увери той мис Джудсън, като включи и Доутри в щастливото си откровение. — Доктор Гранвил поддържа моето становище. Чиста пиорея, разбира се. Това значи, че операция не е нужна. Сега му мажат венците и гнойните торбички с еметин. Пфу! Човек е доволен, когато е прав. Заслужавам една пура. Нали нямате нищо против, мистър Доутри?

И докато стюардът клатеше глава, доктор Емъри запали една голяма хаванска пура и продължи да се хвали с измисления си триумф над другия доктор. Докато говореше, той за миг забрави да пуши и като се наведе случайно от креслото, с явна небрежност опря горящия край на пурата до един от сгърчените пръсти на Куейк.

— Знаете ли, мистър Доутри — продължи въодушевено Уолтър Мерит Емъри, като гледаше стюарда в очите, а с горещия край на пурата продължаваше да опира пръста на Куейк, — колкото повече остарявам, толкова повече се убеждавам, че има твърде много прибързани и ненужни операции.

Огънят все още беше опрян в плътта и от пръста на Куейк започна да излиза струйка дим, различна по цвят от дима на пурата.

— Да вземем например този пациент на доктор Хедли. Спестих му не само риска от една операция на апендикса, но и разходите по нея, както и разноските в болницата. За моя труд няма да му взема нищо. Хонорарът на доктор Хедли ще е минимален. Освен това доктор Гранвил ще излекува пиореята му с еметин за нищо и никакви петдесет долара. Да, дявол да го вземе, спестих на този човек освен рисковете и неудобствата и едни чисти хиляда долара за хирург, болница и милосърдни сестри!…

Докато той говореше и гледаше Доутри в очите, въздухът се изпълни с миризма на изгоряло месо. Доктор Емъри го подуши с удовлетворение. Подуши го и мис Джудсън, но тя беше вече предупредена и не се издаде. Тя дори не погледна към мястото, където пурата и пръстът се допираха, макар обонянието да й показваше, че допирът продължава.

— Какво гори? — попита ненадейно Доутри, като подуши въздуха и се огледа наоколо.

— Ужасна пура — забеляза доктор Емъри, след като я бе отместил от пръста на Куейк и сега критично и неодобрително я разглеждаше. Приближи я до носа си и лицето му изрази отвращение. — Зелеви листа ли слагат вътре, кой знае какво! Съвсем не искам и да зная! В това е бедата — изкарат някоя добра марка пури, рекламират ги, слагат в тях най-добрия тютюн и когато публиката ги хареса, започват да им слагат по-лош тютюн, като използуват придобитата известност. Но на мене ми стига толкова. От днес сменям марката.

Изричайки това, той хвърли пурата в плювалника. А Куейк, облегнат назад в най-странния стол, в който изобщо бе седял, не знаеше, че краят на пръста му бе изгорен на дълбочина два сантиметра, и се чудеше кога докторът ще спре да говори и ще започне да преглежда болезнената подутина под мишницата му.

За пръв и последен път в живота си Даг Доутри претърпя поражение. Поражението беше безвъзвратно. Животът и свободата да се разхожда от едно пристанище до друго, напред и назад по вълните на моретата и по люлеещите палуби, там, където духат пасатите, за него престанаха да съществуват в кабинета на Уолтър Мерит Емъри, докато мис Джудсън с невъзмутимо изражение гледаше и се чудеше как е възможно да изгориш месото на човек и той да не трепне от това.

Доктор Емъри продължаваше да говори, опита нова пура и въпреки че чакалнята му беше препълнена, произнесе дълга, жива и интересна лекция по въпроса за пурите, тютюневите листа и обработката на тютюн за лула и пури в различните тютюнопроизводителни области на света.

— Колкото до тази подутина — каза той, като започна най-сетне своя твърде закъснял преглед на Куейк, — бих казал още от пръв поглед, че не е нито тумор, нито рак, нито даже цирей. Бих казал…

На вратата откъм коридора се почука и това го накара да се изправи с израз на нетърпеливо очакване, което не се опита да скрие. Той отпрати с кимване мис Джудсън да отвори вратата и през нея влязоха двама полицаи, един полицейски сержант и една личност с бакенбарди, ежедневен костюм и карамфил на петлицата.

— Добър ден, доктор Мастърс! — поздрави Емъри човека с бакенбардите, а на другите подхвърли: — Здравейте, сержант! Здрасти, Тим! Здрасти, Джонсън, кога те преместиха от китайския квартал?

След това Уолтър Мерит Емъри продължи прекъснатото си изречение, като втренчено се вглеждате в подутината на Куейк:

— Бих казал, както вече бях почнал — че това е най-узрялата и най-типичната проява на bacillus leprae, която някой доктор от Сан Франциско е имал честта да открие и посочи на градската санитарна служба…

— Проказа! — възкликна доктор Мастърс.

При произнасянето на тази дума всички трепнаха. Сержантът и двамата полицаи се отстраниха от Куейк; мис Джудсън със сподавен вик притисна сърцето си с две ръце; а Даг Доутри, потресен, но съмняващ се, попита:

— Какви ги дрънкате, докторе?

— Стойте неподвижно! Не мърдайте! — повелително каза Уолтър Мерит Емъри. — Искам да видите! — обърна се той към другите, като леко допря горящия край на новата си пура до тъмното парче кожа над очите на стюарда. — Не мърдайте! — заповяда той на Доутри. — Чакайте за момент! Още не съм готов!

И докато Доутри чакаше, объркан и смутен, и се чудеше защо доктор Емъри не започва, огънят на пурата обгори кожата и месото му, така че димът и миризмата станаха явни за всички. С остър тържествуващ смях доктор Емъри се отдръпна.

— Добре де, почвайте, каквото щяхте да почвате! — изръмжа Доутри; събитията се развиваха твърде бързо и бяха много неясни, за да ги разбере. — А когато свършите, искам да ми обясните какво казахте за проказата и за това черно момче. То е мое момче и няма да ви позволя да му играете подобни номера… нито пък на мене.

— Господа, вие видяхте! — каза доктор Емъри. — Два неоспорими случая, господар и слуга, слугата в по-напреднал стадий с комбинация на двете форми, господарят само с безчувствената форма — тя е нанесла поражения и на палеца. Отведете ги! Доктор Мастърс, препоръчвам ви най-настоятелно след това основно да дезинфекцирате линейката.

— Вижте какво… — започна войнствено Доутри.

Доктор Емъри погледна предупредително доктор Мастърс, доктор Мастърс погледна началнически сержанта, който пък погледна заповеднически двамата полицаи. Но те не се нахвърлиха върху Доутри. Вместо това се отдръпнаха още по-назад, извадиха палки и взеха да го гледат заплашително. За Доутри поведението на полицаите беше по-убедително от всичко друго. Те явно се бояха от допира с него. Когато тръгна напред, те го ръгнаха с палките си в ребрата, за да го отблъснат.

— Не се приближавай повече! — предупреди го единият, като размаха палката, заплашвайки да го удари по главата. — Стой, където си, докато не получиш заповед!

— Облечи си ризата и застани там до господаря си! — заповяда доктор Емъри на Куейк, след като внезапно бе изправил стола и го беше изсипал на пода.

— Защо, по дяволите… — започна Доутри, но доскорошният му приятел не му обърна внимание и каза на доктор Мастърс:

— Откакто умря онзи японец, чумната барака е празна. Знам каква сбирщина от страхливци имате във вашата служба, затова ще ви посъветвам да дадете дезинфектанти на тези тука, та да могат, като влязат, да дезинфекцират помещението.

— За бога — замоли се Доутри. Цялата му войнственост беше изчезнала, след като се бе убедил, че е заразен от страшната болест. Той докосна с пръст безчувственото си чело, след това помириса пръста си и разпозна миризмата на изгоряло месо, което не бе усетил да гори. — За бога, не бързайте толкова! Щом като съм заразен, заразен съм! Но нека се разберем като порядъчни хора. Дайте ми два часа и ще напусна града. За двадесет и четири часа ще напусна страната. Ще се кача на някой кораб…

— И ще продължите да бъдете заплаха за обществото, където и да идете! — прекъсна го доктор Мастърс, който вече виждаше колоните на вечерните вестници с внушителни заглавия, а той — главният герой — един нов свети Георги на Сан Франциско, застанал с вдигнато копие между народа и дракона на проказата.

— Отведете ги! — каза Уолтър Мерит Емъри, като избягваше да гледа Доутри в очите.

— Ходом, марш! — изкомандува сержантът.

Двамата полицаи се приближиха с протегнати палки към Доутри и Куейк.

— Дръжте се на разстояние и тръгвайте! — изръмжа свирепо единият полицай. — И правете каквото ви казваме, защото ще ви строшим главите! Сега излизайте! Излизайте от вратата! И кажи на негъра да върви близко до тебе!

— Докторе, не мога ли да ви кажа нещо? — помоли Доутри.

— Мина времето за приказки! — беше отговорът. — Сега е време за раздяла! Доктор Мастърс, не забравяйте линейката, след като се освободите от товара й!

Процесията излезе през вратата. Начело беше докторът от санитарната служба, а накрая вървяха полицаите, които бяха протегнали палките си като предпазна мярка.

С риск да му строшат главата, Доутри се обърна на прага и се провикна назад:

— Докторе! Кучето ми! Нали го познавате?

— Ще ви го пратя! — съгласи се бързо доктор Емъри. — Кажете ми къде живеехте.

— Стая осемдесет и седем, улица „Клей“, пансиона „Баухед“, знаете го! Входът е точно зад ъгъла след кръчмата „Баухед“. Изпратете ми го, където и да ме затворят! Ще го направите, нали?

— Разбира се, че ще ви го пратя! — каза доктор Емъри. — Имахте, мисля, и някакво какаду?

— Разбира се, Коки! Пратете ми и него, сър, моля ви!

— Божичко — каза същата вечер мис Джудсън, докато вечеряше с някакъв млад интернист от болницата „Сент Джоузеф“, — този доктор Емъри е магьосник. Нищо чудно, че преуспява. Представете си само! Днес в кабинета ни бяха дошли двама мръсни прокажени, единият — черен! Разбра им болестта още от пръв поглед. Но беше много предпазлив. Да ви кажа само какво направи с пурата си! И колко хитро постъпи! Най-напред ми намигна. Те дори и не разбраха какво става. Той взе пурата си и…

Глава XX

Кучето, както и конят правят подлеца още по-подъл. Бидейки подлец, Уолтър Мерит Емъри стана още по-подъл, защото искаше да има Майкъл. Ако не беше Майкъл, поведението му щеше да бъде съвсем различно. Както Доутри беше казал, той щеше да се отнесе към стюарда като към порядъчен човек. Щеше да го предупреди за болестта и да му помогне да отпътува за Южните морета, Япония или някоя друга страна, където прокажените не са отделени от обществото. Това нямаше да е в ущърб на тези страни, защото такива бяха законите и обичаите им, а щеше да помогне на Доутри и Куейк да избягнат адския живот в чумната барака на Сан Франциско, където доктор Емъри със своята подлост ги осъждаше да прекарат остатъка от живота си.

Като се вземат предвид и разходите за поддържане на денонощни постове пред чумната барака в течение на години, Уолтър Мерит Емъри би могъл да спести много хиляди долари на данъкоплатците от Сан Франциско, а със същите долари, изразходвани по друг начин, можеше да се увеличи броят на училищните стаи, да се даде повече мляко на бедните деца или пък да се разширят градините за чист въздух в претъпканото гето. Но ако Уолтър Емъри беше премислил всичко от тази гледна точка, не само Доутри и Куейк щяха да отплават, а с тях щеше да отплава и Майкъл.

Никога цяла чакалня пациенти не са били преглеждани толкова бързо, колкото бързо доктор Емъри прегледа своите болни, щом вратата се затвори зад гърба на двамата полицаи, които отведоха Доутри. Макар и закъснял за обяд, доктор Емъри най-напред отиде с колата си в Барбари-коуст и спря пред пансиона „Баухед“. На път за там, благодарение на политическите си връзки, той успя да вземе със себе си и един капитан от тайната полиция. Присъствието на капитана се оказа необходимо, тъй като хазайката упорито се противопостави на вземането на кучето, което бе собственост на нейния наемател. Но тя познаваше добре Миликън, капитана от тайната полиция, и отстъпи пред закона, чийто символ беше той; закона, в който тя в своето невежества вярваше.

Когато Майкъл, воден с каишка, тръгна да излиза от стаята, от прозореца, където беше кацнал мъничкият снежнобял какаду, се разнесе плачевен напомнящ вик.

— Коки! — извика той. — Коки!

Уолтър Мерит Емъри се обърна да погледне и само за миг се поколеба:

— По-късно ще пратя някого за птицата — каза той на хазайката, която вървеше след тях надолу и все още слабо протестираше и не забеляза, че капитанът от тайната полиция от небрежност беше оставил открехната вратата на стаята. Но Уолтър Мерит Емъри не беше единственият подлец, станал още по-подъл от желанието да притежава Майкъл. Потънал в едно дълбоко кожено кресло в яхтклуба, с крака върху друго кожено кресло, Хари Дел Мар току-що бе свършил обеда, който за него беше едновременно и закуска, преглеждаше следобедните вестници и се отдаваше на приятно, предразполагащо към сън храносмилане. Очите му се спряха на голямо заглавие с пет къси реда под него. Той бързо свали крака от креслото и се изправи. Премисли набързо, седна отново в креслото, натисна електрическия звънец и в очакване на клубния лакей прочете отново петте къси реда.

Седейки в таксито, което го отвеждаше към Барбари-коуст, Хари Дел Мар видя множество златни видения. Те вземаха формата на жълти двадесетдоларови златни монети, на жълти банкноти, отпечатани от правителството на Съединените щати, на чекови книжки и на плодоносни купони за дивиденти, които чакаха само да бъдат отрязани — всичко това на фона на един ирландски териер с груба козина, който сред цяла галактика от приказно осветени сцени пее с отворена уста и вдигната към завесите муцуна, пее неспирно, както никое куче преди това не е пяло на тоя свят. Коки пръв откри, че вратата е открехната, и я загледа замислено, ако с тази дума би могъл да се определи умственият процес на птицата, която по някакъв странен път възприема в съзнанието си едно ново впечатление от заобикалящата я среда и се подготвя да действува или да не действува според това как новото впечатление се отразява на начина й на разбиране. Хората вършат съвсем същото, като някои от тях наричат това проява на „свободна воля“. Коки се взираше в отворената врата и решаваше дали да изследва по-отблизо тази пролука, водеща към широкия свят, след което изследване пък щеше да реши дали да излезе през пролуката, и в този миг той съзря очите на друг изследвач да се втренчват в него.

Тези очи бяха зверски, жълтозелени и докато се взираха в светлините и сенките на стаята, зениците им бързо се разширяваха и свиваха. Коки разбра опасността от пръв поглед — опасност от най-ужасна смърт. Въпреки това той не предприе нищо. Сърчицето му не беше обзето от паника. Неподвижен, обърнал само едното си око към пролуката, той втренчи това око в мършавата бездомна котка, която бе вмъкнала глава през отвора като привидение.

Зорки, ту свити, ту разширени, толкова бързи, колкото и предпазливи, безкрайно проницателни, тези очи с отвесни зеници, които прорязваха чудните зеленожълти опали на ириса, шареха по стаята. Те се спряха на Коки. По изражението на главата можеше да се разбере веднага, че котката се е вдървила, приклекнала и замръзнала. Почти незабележимо очите се вторачиха в Коки и котката заприлича на сфинкс, който гледа с каменен поглед вечните и тъжни пясъци на пустинята. Сякаш бе гледала така от векове и хилядолетия.

Коки също замръзна на мястото си. Окото, което наклонената на една страна глава позволяваше да се види, не се премрежи и той не издаде ужаса, който го обзе, дори с трепване на перо. И двете същества стояха вкаменени, втренчени едно в друго — ловец и плячка, преследвач и преследван, месоядно и месо.

Този поглед трая дълги минути, после главата на прага изчезна с леко движение. Ако птиците можеха да въздишат, Коки би въздъхнал, но той не мръдна, докато слушаше бавните, провлачени човешки стъпки да минават край вратата и да изчезват надолу към хола.

Минаха няколко минути и привидението се появи пак така внезапно, но този път не само главата, а и цялото гъвкаво тяло, което се плъзна в стаята и спря на средата. Очите оглеждаха Коки, а тялото беше неподвижно с изключение на дългата опашка, която удряше насам-натам по пода с резки, гневни и все пак еднообразни движения.

Без да сваля поглед от Коки, котката бавно се приближи и спря на два ярда от него. Само опашката удряше по пода и очите блестяха като скъпоценни камъни на светлината на отсрещния прозорец, а отвесните зеници се бяха свили и приличаха на едва забележими черни прорези.

И Коки, който не можеше да има ясна, човешка представа за смъртта, си даваше все пак сметка, че неумолимо настъпва краят на всичко. И като наблюдаваше как котката бавно се присвива, за да скочи, Коки, храбрата трохичка живот, издаде ужас, който го беше обзел за първи път.

— Коки! Коки! — жално извика той на глухите безчувствени стени.

Това беше неговият зов към целия свят, към всички сили, неща и двукраки същества-човеци, по-точно към Стюард, Куейк и Майкъл. Смисълът на неговия зов беше: „Това съм аз, Коки. Аз съм твърде малък и крехък, а онуй чудовище иска да ме унищожи, ала аз обичам светлината, обичам бляскавия светъл свят и искам да живея, да продължавам да живея в светлина, и съм така малък, и съм толкова добро малко същество, с добро малко сърчице, и не мога да се боря с тази огромна, космата, гладна твар, която ще ме изяде, и се нуждая от помощ, помощ, помощ! Аз съм Коки! Всички ме познават! Аз съм Коки!“

Това и още много нещо се съдържаше в двата му вика: „Коки! Коки!“

Но тъй като нито глухите стени, нито коридорът отвън, нито целият останал свят му отговориха, Коки отново се върна към малката си, храбра същност. Той застана неподвижно върху рамката на прозореца с глава, наклонена на една страна, и немигащо око, втренчено във вечния неприятел на пернатите, който бе застанал така близо на пода.

Човешките нотки на гласа му стреснаха уличната котка, накараха я да задържи скока си, да свие уши и да се прилепи по-плътно до пода.

В последвалата тишина някаква едра синя муха шумно забръмча по близкия прозорец, блъскайки се от време на време силно в стъклото, като по този начин даваше да се разбере, че и тя си има своята трагедия на затворник, отделен чрез тази озадачаваща, прозрачна преграда от свободния свят, който блестеше толкова близко отвъд.

Но и уличната котка имаше свои болки и нерадости. Болеше я гладният стомах, боляха я и мършавите цицки, които би трябвало да бъдат пълни с мляко за седемте слаби, мяукащи котенца, така прилични на нея, само че още слепи и смешно несигурни на крехките си млади крачка. Инстинктът и болката в цицките я накараха да си спомни за тях; спомни си ги като видение благодарение на някакви странни и сложни химически реакции в мозъка, сякаш ги гледаше през счупената решетка на отвора за чист въздух, долу в мазето, в ъгъла за отпадъци под стълбището, където крадливо бе свила легло и ги беше окотила.

Видението и болката от глада я раздвижиха отново, тъй че тя се присви и измери разстоянието за скока. Но Коки пак беше дошъл на себе си.

— Дявол да го вземе! Дявол да го вземе! — извика той с най-силния си войнствен глас, наежи се като побойник и накара котката под него да приклекне от учудване, да се сгуши, да свие уши, да заудря с опашка пода. Тя завъртя глава и взе да се взира и в най-тъмните ъгли на стаята, за да открие човешкото същество, което беше извикало.

Уличната котка направи всичко това, макар сетивата й да бяха сигурни, че човешкият вик беше издаден от самата бяла птица, кацнала върху рамката на прозореца.

В последвалата тишина синята муха още един път се удари в невидимата преграда на затвора си. С внезапна решителност уличната котка се приготви, скочи и падна точно там, където Коки стоеше преди секунда. Той се беше втурнал настрана, но в същия миг, още с падането си на перваза върху прозореца, котката протегна лапа встрани, а Коки подскочи право нагоре и запляска във въздуха с криле, несвикнали да хвърчат. Уличната котка се изправи на задните си крака и замахна с едната лапа, както някое дете би замахнало с шапката си по пеперуда. Но котешката лапа беше тежка, а ноктите й — разперени и закривени като куки.

Ударена във въздуха, малката хвърчаща машинка катастрофира и всичките й нежни механизми бяха смазани и разрушени. Коки падна на пода сред дъжд от бели пера, които падаха бавно като снежинки дори и след като котката плавно се приземи, а някои от тях посипаха гърба й, като с лекия си допир стреснаха напрегнатите й нерви и я накараха да приклекне и бързо да се огледа, да не би да я заплашва някаква опасност.

Глава XXI

В стаята на Даг Доутри Хари Дел Мар намери само няколко бели пера по пода, а от хазайката научи какво се беше случило с Майкъл. Първото нещо, което направи Хари Дел Мар, след като задържа таксито, беше да открие жилището на доктор Емъри и да се увери, че Майкъл е затворен в една барака в задния двор. После ангажира място на парахода „Уматила“, който на утрото заминаваше за Сиатъл. Най-сетне опакова багажа си и плати всички сметки.

В това време в кабинета на Уолтър Мерит Емъри се водеше словесна битка.

— Човекът си съдра гърлото от викане — възразяваше доктор Мастърс, — в линейката полицаите трябваше да го бият с палките си. Буйствуваше. Искаше кучето си. Тази работа няма да стане. Много е явна и груба. Не може по този начин да откраднете кучето му. Ще вдигне шум във вестниците.

— Пфу! — отвърна Уолтър Мерит Емъри. — Бих искал да видя репортера, който ще има кураж да се приближи и да разговаря с един прокажен от чумната барака. И бих искал да видя редактора, който няма да изгори писмо от чумавата барака, щом разбере откъде идва то, ако приемем, че такова писмо би могло да се прекара контрабанда през пазачите. Не се безпокойте, докторе. Няма да има скандал в пресата.

— А проказата! А общественото здраве! Кучето е било в контакт с господаря си. Самото куче е подвижен източник на зараза.

— По-точно и по-научно би било да употребите думата „инфекция“, докторе — успокоително и с чувство на превъзходство каза Уолтър Мерит Емъри.

— Добре, нека бъде инфекция — поде доктор Мастърс, — трябва да помислим за обществото. Не бива да го излагаме на опасност от зараза…

— От инфекция — поправи го мазно другият.

— Наречете го както щете! Обществото…

— Глупости! — каза Уолтър Мерит Емъри. — Това, което вие и останалите служители в здравната служба не знаете за проказата, би изпълнило повече книги, отколкото книгите, написани от специалистите по тази болест! Единственото, което те непрекъснато са опитвали и още продължават да опитват, е да заразят друго животно освен човека с проказа, която е характерна само за човек. Коне, зайци, плъхове, магарета, маймуни, мишки, кучета — боже мой, — опитвали са се десетки хиляди пъти, стотици хиляди пъти и нито веднъж не са успели! Не са успели дори да я присадят от един човек на друг. Ето — позволете ми да ви покажа!

Уолтър Мерит Емъри започна да сваля своите авторитети от библиотеката си.

— Удивително!… Твърде интересно!… — продължаваше да произнася доктор Мастърс от време на време, следейки как събеседникът му опитно прелиства книгите. — Не съм и сънувал!… Учудващо е каква огромна работа е извършена… Но — каза той в заключение — цялата ваша библиотека не може да убеди обикновените хора в това. Нито пък аз бих могъл да убедя обществото. Няма и да се опитвам да го сторя. Освен това човекът е обречен да стои до края на живота си в чумната барака. Знаете каква дупка е. Той обича кучето си. Луд е по него. Оставете му го. Казвам ви, че това, което правите, е несправедливо и жестоко и аз няма да го подкрепя.

— О, не, ще ме подкрепите — увери го хладнокръвно Уолтър Мерит Емъри. — И ще ви кажа защо!

И той му каза. Каза му неща, които никой доктор не би трябвало да казва на друг доктор, но които един политикан може да каже и често е казвал на друг политикан — неща, които не могат да бъдат повторени, ако не за друго, то само защото са твърде унизителни и твърде малко похвални, за да се знаят от средния американец; неща за скритите тайни машинации в управлението на големите общини, които средният американски гражданин, гласувайки свободен като цар в изборите, наивно мисли, че сам управлява; неща, които в редки случаи отчасти се изкарват наяве и бързо биват отново погребвани в томовете доклади на комитетите Лексоу[1] и правителствените комисии.

И Уолтър Мерит Емъри спечели Майкъл въпреки волята на доктор Мастърс. За да отпразнува победата, той заведе същата вечер жена си на вечеря в ресторант „Джулс“ и след това на театър да види Маргарет Енглин; върна се вкъщи в един часа след полунощ и по пижама отиде да види още веднъж Майкъл, но Майкъл го нямаше.

Чумната барака на Сан Франциско, както всички чумни бараки по всички американски градове, се намираше в най-мръсното, най-отдалеченото, най-запуснатото, най-евтиното място в територията на града. То беше зле защитено от Тихия океан, така че мразовитите ветрове и гъстите морски мъгли свиреха и се носеха над пясъчните дюни. Там никога не отиваха излетници, нито деца на лов за птичи гнезда или да играят на индианци. Единствените хора, които го посещаваха, бяха самоубийците, които, оскърбени от живота, търсеха най-скръбния пейзаж като подходяща сцена за своя край. И понеже слагаха край на живота си, те никога не повтаряха посещенията си.

Изгледът от прозорците съвсем не беше вдъхновяващ. Като гледаше тясната пясъчна долина на четвърт миля във всяка посока, Даг Доутри виждаше само будките на въоръжените пазачи, които бяха готови по-скоро да убият бягащия от бараката човек, отколкото да го хванат, а камо ли да го убеждават да се върне в затвора си.

Срещу прозорците, разположени по четирите стени на помещението, растяха дървета. Бяха евкалипти, но нямаха нищо от царствената осанка на събратята си, които растяха в своите родни места. Насадени нарядко от политикани, гледани зле пак от политикани, непрекъснато разреждани от враждебната среда, те, като едва дишащи, едва оцелели войници от някаква гвардия, протягаха във въздуха изкривени и обезформени клони, сякаш се гърчеха в агония. Бяха нискорасли, защото по-голямата част от оскъдната им храна отиваше в корените, които пълзяха през недостатъчния пясък към морето, за да се закотвят по-здраво срещу победните бури.

На Доутри и Куейк не се позволяваше да се разхождат дори и до будките на постовете. Граничната линия беше на сто ярда преди тях. Дотам идваха пазачите, за да оставят набързо продукти, лекарства и писмени лекарски наставления и също така набързо да се оттеглят.

Там имаше и една черна дъска, върху която бяха наредили на Доутри да записва с тебешир нуждите и молбите си с такива букви, че да могат да бъдат четени от разстояние. И той писа на тази дъска в продължение на много дни, но писа не молби за бира, въпреки че всекидневният му навик да пие по шест кварта беше рязко прекъснат, а ето какво:

КЪДЕ Е КУЧЕТО МИ?

ТО Е ИРЛАНДСКИ ТЕРИЕР.

КОЗИНАТА МУ Е ГРУБА.

ИМЕТО МУ Е КИЛЕНИ-БОЙ.

ИСКАМ СИ КУЧЕТО.

ИСКАМ ДА ГОВОРЯ С ДОКТОР ЕМЪРИ.

КАЖЕТЕ НА ДОКТОР ЕМЪРИ ДА МИ ПИШЕ КАКВО

СТАВА С КУЧЕТО.

Един ден Даг Доутри написа:

АКО НЕ СИ ПОЛУЧА КУЧЕТО, ЩЕ УБИЯ

ДОКТОР ЕМЪРИ.

След това вестниците уведомиха обществото, че печалният случай с двамата прокажени в чумната барака е станал трагичен, защото белият прокажен полудял. Някои хора със силно развито гражданско съзнание писаха до вестниците, протестираха против държането на такава опасност в близост до обществото и изискваха от правителството на Съединените щати да построи национално общежитие за прокажени на някой самотен остров или отдалечен планински връх. Но за седемдесет и два часа тази тънка струйка заинтересованост пресъхна и младите репортерчета се заеха да занимават публиката с други неща — с кучето мелез от ескимоско куче и мечка, с въпроса дали Криспи Анджелоти е виновен, като е нарязал на парчета тялото на Джузепе Бартолди, сложил го е в чувал за жито и го е хвърлил от рибарския пристан в залива, и с явните приготовления на Япония за завладяване на Хавайските острови, Филипините и Тихоокеанското крайбрежие на Щатите.

След затварянето им в чумната барака нищо интересно не се случи на Доутри и Куейк, докато една късна есенна нощ се зададе буря. Бурята не само се зададе, но се и развихри. В една кошница с плодове, за която бяха казали, че е изпратена от младите девици от класа на мис Фут, Доутри бе намерил и прочел една бележка, майсторски скрита в средата на една ябълка. В бележката му казваха да държи светлина на прозореца си в петък през нощта. В пет часа сутринта Доутри посрещна гост.

Беше Чарлс Стоу Гринлиф, самият Стар моряк. След като се бе въргалял два часа из дълбокия пясък на евкалиптовата горичка, той падна изтощен пред вратата на чумната барака. Когато Доутри отвори, старикът нахлу вътре заедно с влажния напор на освежителната буря. Доутри веднага го подхвана и го подкрепи до един стол. Но после си припомни за болестта и изведнъж пусна стария човек така, че той се тръшна силно на стола.

— Честна дума, сър — каза Доутри, — трябва доста да сте се поизмъчили! Ей, Куейк, ела тука! Този човек много мокър. Тебе сваля негови обуща.

Куейк веднага клекна, но преди да докосне с ръка връзките на обувките му, Доутри си спомни, че и той е заразен, и го блъсна настрана.

— Честна дума, не знам какво да правя! — изпъшка Доутри, като безпомощно се оглеждаше, съзнавайки, че се намират в къща на прокажени, че самият стол, на който седи старият човек, е стол на прокажени, че подът, на който почиват изморените му крака, е под на прокажени.

— Радвам се, че ви виждам, много се радвам! — задъхваше се Стария моряк и протегна ръка за поздрав.

Даг Доутри не я пое.

— Как е ловът на съкровища? — попита небрежно той. — Има ли някакви изгледи?

Стария моряк кимна и зашепна, докато си поемаше дъх:

— Готови сме да отплаваме в седем часа тази сутрин, щом почне отливът. Шхуната е чудо, казва се „Витлеем“, има красиви линии и големи удобства за пътниците; сега е в протока. Преди параходите да я изместят, тя е плавала със стоки до Таити. Провизиите са добри. Всичко е екстра качество. Лично аз съм се погрижил за това. Виж, за капитана не мога да кажа, че ми харесва. Виждал съм хора от този тип и преди. Вярвам, че е добър моряк, но прилича на някой остарял Були Хейс. Роден пират и наистина зъл старик. Не е по-добър и нашият капиталовложител. Средна възраст, с лошо минало и не е джентълмен в никакъв смисъл на думата, но затова пък има много пари — спечелил е най-напред от калифорнийския петрол, после влязъл в съдружие с някакъв златотърсач в Британска Колумбия, измамил го при делбата на печалбата от златната жила, която той открил, и десет пъти удвоил богатството си. Такъв тип, когото не можеш хареса, нито пък би искал да имаш работа с него. Но вярва в щастието си и е сигурен, че ще спечели най-малко петдесет милиона от нашата експедиция и че ще успее да ме измами при подялбата. Не е по-малък пират от капитана.

— Мистър Гринлиф, поздравявам ви, сър! — каза Доутри. — И съм трогнат, сър, трогнат съм до дъното на сърцето си, задето сте били толкова път и идвате в такава нощ, и се излагате на такива опасности само за да кажете довиждане на бедния Даг Доутри, който винаги е мислил добро, но никога не е имал късмет.

И докато говореше така сърдечно, Доутри видя омайна картина — волния живот на една шхуна из Южните морета — и усети как сърцето го заболя при мисълта, че на него му остава само бараката за чумави, пясъчните дюни и печалните евкалипти.

— Сър, вие ме оскърбихте! Вие оскърбихте сърцето ми!

— Не се обиждайте, сър, не се обиждайте! — заекна Доутри, въпреки че се чудеше с какво е могъл да оскърби чувствата на стария джентълмен.

— Вие сте мой приятел, сър! — продължи събеседникът му с упрек. — Аз съм ваш приятел, сър. И вие мислите, че съм дошъл в тази дяволска дупка, за да ви кажа сбогом! Дошъл съм да ви взема, сър, вас и вашия туземец, сър. Шхуната ви чака. Всичко е уредено. Официално сте записани в екипажа и сте се подписали пред параходния комисар. И двамата. Подписаха ви вчера две подставени лица, които намерих лично аз. Единият беше туземец от Барбадос. Взех ги и него, и белия от моряшкия пансион на улица „Комършъл“ и им платих по пет долара, за да се явят пред комисаря и да ви подпишат.

— Но, господи, мистър Гринлиф, нима не разбирате, че той и аз сме прокажени?

Стария моряк скочи от стола като наелектризиран и по лицето му се изписа благородният гняв на един почтен възрастен човек.

— Боже мой, сър, а вие нима не разбирате, че сте мой приятел и че аз съм ваш приятел?

Изведнъж, все под напора на гнева си, той протегна ръка.

— Стюард, Доутри, мистър Доутри, приятелю, сър, или както и да ви нарека, това не е приказката за голямата лодка, за безименните контракоординати и за съкровището на два метра под пясъка. Това е жива истина. Аз имам сърце. Това, сър — той размаха ръката си под носа на Доутри, — е моята ръка. Има само едно нещо, което можете, което трябва да направите, и то веднага. Трябва да хванете ръката ми с вашата ръка и да я раздрусате, като вложите в нея цялото си сърце, тъй както аз съм вложил моето!

— Но… но… — заекна Доутри.

— Ако не го направите, няма да мръдна от това място. Ще остана тук и тук ще умра. Знам, че сте прокажен. Нищо ново не ми казвате. Ето ръката ми. Ще я стиснете ли? Сърцето ми е в тази длан, в пулса, в края на всеки пръст. Не я ли поемете, предупреждавам ви, че ще седна веднага на този стол и ще умра. Искам да разберете, че аз съм мъж, джентълмен. Аз съм приятел и другар. Не съм жалък страхливец. Живея със сърцето и разума си, сър — не със слабото тяло, което временно обитавам. Поемете тази ръка. След това искам да говоря с вас.

Даг Доутри протегна колебливо ръка, но Стария моряк я хвана и така силно я стисна с изтънелите си от възрастта пръсти, че него го заболя.

— Сега можем да приказваме — каза той. — Премислил съм цялата работа. Ще отплаваме с „Витлеем“. Когато оня злобар разбере, че няма да получи нито пени от моето приказно съкровище, ще го изоставим. Той ще е доволен да се отърве от нас. Ние, тоест вие, аз и туземецът ви, ще слезем на Маркизките острови. Прокажените там свободно се разхождат. Няма никакви ограничения. Виждал съм ги. Ще бъдем свободни. Мястото е земен рай. Ще си устроим домакинство. Една тръстикова колиба — повече не ни и трябва. Работа — почти никаква. За вас ще има лодка, плуване, риболов и лов. На плажа, в морето и планината ще бъдем напълно свободни. Там има диви кози, диви птици и диви говеда. Над главите ни ще зреят банани, авокадо и кастардови ябълки. Черният пипер расте до вратата. Ще имаме домашни птици и яйца. Куейк ще готви. Ще има и бира. Отдавна съм забелязал неутолимата ви жажда. Ще има бира по шест кварта на ден и повече, много повече… Бързо, трябва веднага да тръгваме! Съжалявам, че трябва да ви го кажа, но напразно търсих кучето ви. Наех дори крадци, които да вършат за моя сметка детективска работа. Доктор Емъри е откраднал Килени-бой от вас, но същата вечер някой друг го е откраднал от доктор Емъри. Не оставих камък върху камък, всичко обърнах. Килени-бой е изчезнал от тази мръсна градска дупка също така, както и ние ще изчезнем. Чака ни кола. На шофьора е платено добре. Обещах му, че ако не изпълни поетото си задължение, ще го убия. Трябва да вземем източен курс, съвсем малко на север през пясъчния хълм до пътя, който минава покрай другия край на тая смешна горичка… Точно така. Ще тръгнем веднага. После ще обсъждаме. Гледайте! Започва да се разсъмва. Пазачите не бива да ни видят…

Те се втурнаха навън в бурята, а зад тях Куейк със сърце, лудо от радост. В началото Доутри се опита да върви настрана, но много скоро, след първия силен напор, който застраши да отнесе слабия старец, Даг Доутри го хвана за ръка и със собствената си тежест го заподкрепя нагоре през дълбокия пясък на хълма.

— Благодаря ви, Стюард, благодаря ви, приятелю мой! — промърмори Стария моряк при първото затишие между поривите на бурята.

[1] Комитети за разследване на злоупотребите в държавния апарат на САЩ по името на тогавашния сенатор Лексоу. — Б.пр. ↑

Глава XXII

Макар че Хари Дел Мар не му се нравеше, не може да се каже, че Майкъл насила го последва в мрака на нощта. Човекът дойде като крадец и тихо, с безкрайна предпазливост се добра до бараката в задния двор на доктор Емъри, където беше затворен Майкъл. Дел Мар беше твърде добре запознат с театъра, за да прибегне до евтини, мелодраматични ефекти от рода на електрическите фенерчета. Той пипнешком намери пътя в тъмнината, напипа вратата на бараката, отвори я и тихо влезе вътре, като с ръка търсеше грубата козина.

А Майкъл, мъжественото, храброто като лъв куче се наежи, когато Хари влезе, но не излая. Вместо това той подуши човека и го позна. Въпреки че не го обичаше, той позволи да вържат каишка на врата му и безшумно го последва навън по тротоара, надолу до ъгъла и в чакащото такси.

Неговите разсъждения — освен ако приемем, че изобщо не притежаваше разсъдък — бяха твърде прости. Този човек той бе срещал неведнъж заедно със Стюард. Между него и Стюард съществуваше някакво приятелство, защото бяха седяли и пили на една маса.

Стюард беше изчезнал. Майкъл не знаеше къде да го намери, а и сам той беше затворен в задния двор на някаква непозната къща. Това, което бе ставало по-рано, можеше пак да стане. В различни случаи Стюард, Дел Мар и Майкъл бяха седяли на една маса. Имаше вероятност такава комбинация да се случи отново, може би още сега, и той пак щеше да седи на стол в блестящо осветеното кабаре с Дел Мар от едната му страна, а от другата — любимият Стюард с чаша бира пред себе си. Всичко това би могло да бъде наречено „умозаключение“, защото имаше някакво заключение и Майкъл действуваше в съгласие с него.

Разбира се, Майкъл не можеше да стигне чрез доводи до подобно заключение, нито пък да го оформи с думи. „Приятелство“ например не съществуваше в съзнанието му като дума. Дали той стигаше до своите заключения чрез бързо свързани помежду си образи и картини и елементи от образи и картини, е проблем, който все още чака разрешение от човека. Важното е: той премисли. Ако му се отрече тази способност, тогава би трябвало да е действувал изключително по инстинкт — което в края на краищата би било още по-чудно, отколкото ако е извършил някакъв мъгляв мисловен процес.

Така или иначе Майкъл лежеше нащрек в таксито, което се носеше през мъглата по улиците на Сан Франциско, близо до краката на Дел Мар, без да дава признаци на приятелство, но и без да показва отвращението, което будеше у него личността на този човек. Защото Хари Дел Мар беше подъл и беше станал още по-подъл в желанието си да печели пари чрез Майкъл, и Майкъл още отначало беше усетил подлостта му. При първата им среща в едно кабаре в Барбари-коуст той се бе наежил и застанал във войнствена поза, когато Дел Мар бе положил ръка на главата му. Майкъл изобщо не беше мислил за този човек, а още по-малко се бе опитвал да го анализира. Но нещо не беше в ред с тази ръка — небрежният начин, по който го бе докоснала, показаната сърдечност, която би заблудила страничния наблюдател. Той беше почувствувал фалша на тази ръка. Нямаше топлина в нея, тя не съобщаваше за добросърдечни намерения в ума и душата на човека, комуто служеше за телеграфна антена и предавател. Накъсо, съобщението (или чувството) не беше добро съобщение (или чувство) и Майкъл се бе наежил и настръхнал срещу Дел Мар не защото мислеше, а просто защото знаеше, нещо, което хората наричат „интуиция“.

Електрически светлини, закрит с навес пристан, планини от багажи и товари, шумният труд на докери и моряци, отривистото бръмчене на лебедките и свистенето на въжетата, множество облечени в бели сака стюарди, понесли ръчния багаж, дежурният моряк в подножието на трапа, самият трап, стръмно изкачващ се към палубата на „Уматила“, на върха й други моряци и корабни офицери, окичени със златни нашивки, тълпа хора, суматоха по цялата тясна палуба — от всичко това Майкъл несъмнено разбра, че се е върнал при морето и неговите кораби, където за първи път срещна Стюард и където, с изключение на току-що завършилия кошмарен период в града, през цялото време беше със Стюард. В съзнанието му се въртяха и образите на Куейк и Коки. Той скимтеше нетърпеливо, дърпаше се на каишката, макар че обутите в гьон невнимателни, безпокойни крака на човешките същества можеха да настъпят нежните му лапи, душеше и търсеше Коки, Куейк и най-сетне Стюард.

Майкъл веднага преглътна разочарованието си, щом разбра, че ги няма, защото още от най-ранните дни на неговия съзнателен живот ограниченията и покорността към хората му бяха втълпени като понятие за търпение. Той трябваше да проявява търпение и да чака, когато искаше да си отиде вкъщи, а Стюард продължаваше да седи на масата, да говори и да пие бира; да проявява търпение и да седи с каишка на шията, да гледа оградата, твърде висока, за да бъде прескочена, да стои в тясната стая със затворена врата, която той никога не можеше да отвори, а хората толкова лесно отваряха. Тъй че Майкъл позволи да бъде отведен от корабния месар, който беше натоварен да се грижи за всички кучета пътници на „Уматила“. Затворен в една малка каюта между два трапа, пълна с всякакви кутии и бали, вързан с каишка за шията, той очакваше всеки миг вратата да се отвори и да пропусне в плът и кръв прекрасното видение на Стюард, което сияеше и изпълваше цялото му съзнание. Вместо това възнаграденият с щедър бакшиш корабен месар отвори вратата, развърза го и го предаде на възнаградения с щедър бакшиш стюард, който го заведе в каютата на Дел Мар. Тогава Майкъл не можа да се досети какво значи това и едва по-късно разбра, че то е някаква неясна проява на сила от страна на Дел Мар. До последния момент Майкъл беше убеден, че го водят при Стюард… Но в каютата той намери само Дел Мар. Бихме могли да опишем мислите му като „Стюард го няма“, но в същото време бихме могли да опишем лайтмотива на настроението му като „търпение“, като покорно приемане на по-нататъшното отлагане на срещата с неговото божество, неговия най-любим, неговия Стюард, който беше собственият му човешки бог сред множеството човешки богове, които срещаше.

Майкъл помаха опашка, присви уши, даже наклони малко повреденото си ухо и се усмихна; направи всичко, за да бъде учтив и да покаже, че го е познал, и почна да души дали в стаята няма някаква миризма от Стюард. Накрая легна на пода. Когато Дел Мар му заговори, той вдигна глава и се загледа в него.

— И така, момчето ми, времената се промениха — обърна се Дел Мар към него с хладен, рязък тон. — Ще те направя артист и ще те науча кое какво е. Най-напред ела тук… ЕЛА ТУК!

Майкъл се подчини, без да бърза, без да се мъкне, но и явно без охота.

— Ще се отучиш от това, момчето ми! Когато ти говоря, ще се движиш по-бързичко! — увери го Дел Мар; а самият начин, по който му говореше, беше заплаха към Майкъл и той не можеше да не я долови. — Сега нека видим дали ще можем да правим номера. Слушай ме и пей, както пееше с оня, прокажения.

Той извади една устна хармоника от джоба си, сложи я на устата си и засвири „А ний вървим през Джорджия“.

— Куш! — заповяда той.

Майкъл отново се подчини, макар че цялата му същност протестираше. Потръпна, когато сладките пронизителни звуци на сребърните пластинки преминаха през тялото му. Цялото му гърло и гърдите бяха обзети от порив да запее; но той го овладя, защото не искаше да пее за този човек. От него искаше само едно — Стюард.

— О, ти си бил упорит, а? — подигра му се Дел Мар. — Грешката ти е, че си чистокръвен. Добре, момчето ми, познавам ги такива като тебе, мисля, че ще те накарам да работиш за мене, както работеше за оня, другия. Хайде на работа!

Той смени мелодията с „Лагеруване в Джорджия“. Но Майкъл се заинати. Едва когато трогателните звуци на „Моя стар дом в Кентъки“ пронизаха цялото му същество, той загуби власт над себе си и издаде мелодичния си вой, зова към загубената преди хилядолетия глутница. Под хипнотизиращото въздействие на тези звуци той можеше само да копнее и гори от страст по неясния, забравен живот на глутницата, когато светът е бил млад и глутницата е била глутница, преди завинаги да я сменят неизброимите векове на опитомяване.

— Аха! — студено възкликна Дел Мар, без да знае нищо за дълбоката древност, която сребърните, трептящи пластинки извикваха на живот.

По стената на каютата се чу силно чукане и го предупреди, че сънливият му съсед е против заниманията им.

— Достатъчно! — каза остро той и махна хармониката от устата си. Майкъл млъкна, изпълнен с омраза към него. — Май ти хванах цаката! И хич не си мисли, че ще спиш тук, ще си чешеш бълхите и ще смущаваш съня ми!

Той натисна звънеца и когато стюардът дойде, Дел Мар му предаде Майкъл, за да го заведе долу и да го върже в малката каюта.

През няколкото дни и нощи на „Уматила“ Майкъл разбра що за човек бе Хари Дел Мар. Би могло да се каже, че почти научи произхода му, без да знае нищо от неговата биография. Не знаеше например, че истинското име на Хари Дел Мар е Пърсивал Грунски и че в началното училище момчетата му викаха „Кафявия“, а момичетата „Черния“. Не знаеше също, че едва стигнал до средата на учебния курс, той бе отишъл направо в занаятчийско училище за малолетни престъпници, нито пък че след като бе седял две години там, беше излязъл поради поръчителството на Харис Колинс, който печелеше хляба си, и то доста добре, чрез дресировка на животни за сцената. Още по-малко можеше Майкъл да знае, че в течение на шест години Дел Мар, като негов помощник, се беше научил как се дресират животни и бе започнал сам той да взема животни за дресировка.

Това, което Майкъл знаеше, бе, че Дел Мар има тъмен произход и е истинска смет в сравнение с такива породисти същества като Стюард, капитан Келър и мистър Хагин от Мериндж. И той научи това бързо и лесно. През деня някой стюард отвеждаше Майкъл на палубата при Дел Мар, винаги заобиколен от възторжени млади дами и матрони, които сипеха милувки и гальовни епитети върху Майкъл. Той търпеше, въпреки че му досаждаха много; но най-нетърпими бяха ласките и милувките на Дел Мар. Той познаваше тяхната студенокръвна неискреност, защото вечер, когато биваше отвеждан в каютата при Дел Мар, слушаше само резките ледени тонове, чувствуваше само заплахата у тая личност, а когато ръката му го докосваше, усещаше твърдостта и остротата на допира, който приличаше на стомана или дърво и бе лишен от всякаква сърдечна или душевна нежност.

Този човек имаше две лица и две поведения. А всяко чистокръвно същество можеше да бъде само с едно лице и едно поведение. Чистокръвните, колкото темпераментни да биваха, винаги бяха искрени. Но у тази смет нямаше искреност, само определена неискреност. Чистокръвните имаха страсти, понеже кръвта им е гореща; тази смет нямаше страсти. Неговата кръв беше студена, както и преднамереността му, а той вършеше всичко преднамерено. За всички тези неща Майкъл не разсъждаваше. Той просто стигаше до тях, както всяко същество стига до харесвам или не харесвам.

Връх на всичко бе последната нощ на борда, когато този човек без темперамент накара чистокръвния темпераментен Майкъл да избухне. Стигна се до битка. Майкъл нямаше никаква възможност за победа. Той царствено се гневеше и биеше, нахвърляше се отново, след като на два пъти отвореният пестник го сваляше с удар зад ушите. Въпреки че беше много бърз и благодарение на бързината си и интелигентността си беше поразявал негрите от Южните морета, Майкъл не можеше да се докосне със зъби до месото на този човек, който в течение на шест години бе дресирал животни при Харис Колинс. Тъй че, когато скочи с отворена уста да го захапе, дясната ръка на Дел Мар се подаде бързо напред, хвана долната му челюст, докато беше още във въздуха, и със салто го хвърли на пода по гръб. Той се впусна още веднъж в атака с отворена уста и така силно беше хвърлен на пода, че загуби и последната си глътка въздух. Следващият му скок беше едва ли не последният. Хванат бе за шията. Два палеца се впиха във врата му от двете страни на трахеята, попаднаха точно върху каротидните артерии, спряха притока на кръв към мозъка и го доведоха до приятна агония, като в същото време го упоиха много по-бързо и от най-бързата упойка. Той потъна в мрак; когато се съвзе, лежеше треперещ на пода, а сред мъжделивата светлина човекът небрежно поднасяше клечка кибрит към цигарата си и внимателно го наблюдаваше.

— Хайде де! — предизвика го Дел Мар. — Знам те какъв си! Не можеш ми взе страха, а може би и аз няма напълно да ти го взема, но ще те държа в ръцете си и ще те накарам да работиш за мене. Хайде де!

И Майкъл се хвърли. Понеже беше от чистокръвна порода, той, макар да знаеше, че ще бъде бит, се хвърли с оголени зъби към врата на тая двукрака твар, която нямаше човешката топлина, а бе така чужда и твърда, че все едно се хвърляше със зъби срещу някой ствол или скала. Но това, върху което се хвърляше, беше само дресировка, правила. Повтори се същата история. Вратът му бе притиснат, палците спряха притока на кръв към мозъка и той пак потъна в мрак. Ако бе повече от нормално породисто куче, той би продължил да напада своя неуязвим неприятел, докато сърцето му се пръсне или пък получи припадък. Но той беше нормално куче. А пред себе си имаше нещо, което не можеше да напада, нещо неимоверно яко. Да го победиш, беше все едно да победиш бетонния тротоар на някой град. Това нещо бе дяволът с присъщите на дявола твърдост и студенина, злина и мъдрост. Беше толкова лошо, колкото добър беше Стюард. И двамата бяха двукраки. И двамата бяха богове. Но този беше бог на злото.

Той не разсъди всичко това, нито дори част от него. И все пак, описано с човешки понятия, то точно и пълно предава неговото отношение към Дел Мар. Ако Майкъл бе влязъл в бой с някой топлокръвен бог, той би се гневил и би се бил сляпо, би нанасял и получавал рани в хаоса на сблъскването, тъй като такъв топлокръвен бог щеше по същия начин да нанася и получава рани, щеше също така да бъде живо, дишащо тяло от плът и кръв. Но този двукрак бог на злото не се гневеше сляпо и не можеше да изпита огъня на страстта. Той приличаше на някаква огромна и хитра стоманена машина и правеше неща, които Майкъл не бе дори сънувал — неща, които малко човешки същества правят и които винаги правят всички дресьори на животни! Той през цялото време предугаждаше мислите на Майкъл и затова беше готов да действува преди следващото действие на Майкъл. Това беше обучението, получено от Харис Колинс, който макар че беше сантиментален и нежен съпруг и баща, бе в същото време архидявол, когато ставаше въпрос за други животни освен хората, и царуваше в животинския ад, създаден от него и направен твърде доходоносен.

Майкъл нетърпеливо слезе на брега в Сиатъл, задърпа се на каишката, докато се задави и задуши, и бе студено наруган от Дел Мар. Защото Майкъл очакваше да срещне Стюард! Потърси го зад първия ъгъл и с неизтощима ревност го търсеше зад всеки ъгъл. Но Стюард го нямаше сред множеството хора. А Майкъл бе грижливо завързан с въже за врата от носача в приземието на хотел „Ню Уошингтън“, където непрекъснато горяха електрически светлини и постоянно се трупаха, търсеха, отнасяха и добавяха планини от сандъци и куфари.

Три дена прекара той в тази мъчителна обстановка. Носачите се сприятелиха с него и му предлагаха огромни количества готвено месо от остатъците в ресторанта. Майкъл бе твърде разочарован и тъгуваше много по Стюард, та не можеше да преяжда, а и Дел Мар, придружен от управителя на хотела, дигна цял скандал на носачите, защото нарушават инструкциите му за хранене.

— Това човече не струва — каза главният носач на помощника си, когато Дел Мар си отиде. — Мазник. Никога не съм обичал чернооките мазници. Жена ми е черноока, но, слава богу, не е мазник!

— Така е — съгласи се помощникът му. — Зная що за стока са такива хора. Ако го ръгнеш с нож, няма да потече кръв. Течна мас ще потече!

След това и двамата незабавно предложиха още по-голямо количество месо на Майкъл, но той не можа да го изяде, защото желанието му да види Стюард не му даваше мира.

Междувременно Дел Мар изпрати две телеграми до Ню Йорк, първата — до дресировъчната школа на Харис Колинс, където през ваканцията беше на пансион кучешката му трупа:

„Продайте кучетата ми. Знаете какво могат да вършат и колко струват. Повече не ми трябват. Удръжте разноските за пансиона. Остатъка задръжте на мое разположение. Намерих най-доброто куче. Всички досегашни мои номера са нищо пред него. Страшен успех. Чакайте да го видите.“

Втората — до своя импресарио:

„Хващайте се на работа. Ангажирайте най-доброто. Рекламирайте. Имам страшен номер. Най-добрият възможен. Нищо подобно не е имало. Уговаряйте не високи, а свръхвисоки цени. Подгответе публиката за нещо изключително. Познавате ме. Не говоря напразно. Този номер ще бъде навсякъде начело на афишите.“

Глава XXIII

Дойде и клетката! Понеже в багажното я донесе сам Дел Мар, Майкъл се отнесе с подозрение към нея. Само след една минута подозренията му се оправдаха. Дел Мар го покани да влезе в клетката и той отказа. С бързо, сръчно движение Дел Мар го хвана здраво за каишката откъм врата, вдигна го във въздуха и го вкара вътре — по-скоро вкара вътре част от него, защото той бе успял да се вцепи с предните си лапи в края на клетката. Треньорът на животни не губи време. Със свободната си ръка, свита в юмрук, той удари — тап-тап! — два пъти по предните лапи на Майкъл. Болката накара Майкъл да се пусне. В следващия миг той беше хвърлен вътре, заръмжа там от възмущение и гняв и се хвърли върху решетката, но Дел Мар затвори здравата вратата.

След това клетката бе занесена до един голям фургон и натоварена в него заедно с много други сандъци. Дел Мар изчезна още щом затвори вратата на клетката, а двамата мъже в колата, която сега подскачаше по каменната настилка, бяха непознати. В клетката имаше място колкото Майкъл да се изправи, въпреки че не можеше да вдигне главата си по-високо от равнището на рамената. Така, когато стоеше прав, главата му беше притисната до капака на клетката и щом колата се тръсваше от някой коловоз на пътя, главата му силно се удряше о капака.

Клетката беше и по-къса от Майкъл, та той бе принуден да стои с притисната о нея муцуна. Един автомобил ненадейно изскочи от пресечката, накара коларя внезапно да спре. По тоя начин и клетката спря внезапно, а тялото на Майкъл се устреми напред. Нямаше спирачка, която да го спре, ако не се сметне за спирачка мекият край на муцуната му, защото всъщност тя спря тялото в клетката.

Той се опита да легне въпреки ограниченото място и се почувствува по-добре, макар че устните му бяха нарязани и кървяха, тъй като постоянно се притискаха към зъбите. Но най-лошото предстоеше тепърва. Една от предните му лапи се хлъзна, провря се през решетките и опря в дъното на фургона, където скърцаха, трещяха и подскачаха сандъците. При една дупка на пътя един от сандъците се повдигна нагоре и промени положението си тъй, че когато се катурна обратно, падна върху лапата на Майкъл. Неочакваната и ужасна болка го накара да извие и инстинктивно да се дръпне назад с цялата си сила. От това движение рамото му се изкълчи, а притиснатият крак още повече го заболя.

Майкъл бе обзет от сляп страх, страха, свойствен на всички животни, дори на човека — страха от капана. Макар че бе престанал да вие, той беше извън себе си и се мяташе лудо в клетката, като още повече разтягаше сухожилията и мускулите на рамото и крака си и още по-тежко нараняваше притиснатата лапа. Той дори нападна със зъби железните пръчки на решетката, мъчейки се да достигне това чудовищно нещо навън, което го бе хванало и не го пускаше. Друга някаква дупка го спаси, като надигна достатъчно сандъка и му даде възможност с отчаяно дърпане да си измъкне крака.

На железопътната гара клетката беше измъкната от фургона, не грубо, но толкова небрежно, че се изхлузи от ръцете на носача и се обърна настрана. Човекът успя да я подхване на височина на коленете си, преди да се удари в циментовия под. Но Майкъл, който безпомощно се хлъзна надолу по отвесния под на клетката, падна с цялата си тежест върху ранената лапа.

— Пфу! — каза малко по-късно Дел Мар, който бе дошъл при платформата до мястото, където клетката беше натоварена на количка заедно с друг багаж за влака. — Смачкал си си крака! Това ще те научи да си държиш краката вътре.

— Този нокът ще падне — каза един от носачите на гарата и се изправи, след като беше клекнал да прегледа Майкъл през решетката.

Дел Мар се наведе, за да види отблизо.

— Целият пръст не го бива — каза той, извади джобното си ножче и отвори острието му. — Ако ми помогнете, ще го оправя за секунда.

Той отвори клетката и с обичайната си хватка за врата го измъкна навън. Майкъл се мяташе и се бореше; удряше по въздуха и с ранената, и със здравата лапа и с това увеличаваше болката.

— Дръжте крака — нареди Дел Мар. — Хванал съм го здраво. Няма да трае и секунда.

И наистина то не отне повече от секунда. Разяреният Майкъл бе върнат обратно в клетката с един пръст по-малко. Кръвта течеше свободно от раната, която жестоката, но опитна ръка бе нанесла, и той легна и започна да я лиже, потиснат от предчувствието за някаква страшна съдба, неизвестна нему, но неизбежна и близка. Никога в отношенията си с него хората не се бяха отнасяли така, а пък затварянето му в клетка го подлудяваше, защото приличаше на капан. Беше хванат в капан и беше безпомощен, а със Стюард се бе случило най-голямото зло в живота, защото той явно беше погълнат от Нищото, което бе погълнало Мериндж, „Йожени“, Соломоновите острови, „Макамбо“, Австралия и „Мери Търнър“.

Изведнъж в далечината се чу страшен шум, който накара Майкъл да наостри уши и да се наежи с предчувствие за ново нещастие. Беше безразборното виене, лаене и скимтене на много кучета.

— По дяволите! Ония проклети кучета-артисти! — изръмжа носачът на колегата си. — Трябва да се издаде закон против представленията с кучета. Не е човешко!

— Това е трупата на Питърсън — каза другият. — Бях дежурен, когато пристигнаха миналата седмица. Едно беше умряло в клетката си и доколкото можах да го видя, стори ми се сплескано от бой!

— Сигурно Питърсън го е бъхтил в предишния град, а после са го качили с другите на влака и са го оставили да умре във фургона.

При прехвърлянето на животните от перонната количка в камиона врявата се увеличи, а когато камионът подкара и спряха до Майкъл, той видя, че е натоварен догоре с клетки. Имаше всичко тридесет и пет кучета от всякакви породи, но повечето бяха мелези и както личеше от поведението им, съвсем не бяха щастливи. Някои виеха, други скимтяха, трети ръмжаха и се гневяха едно на друго през решетките, а повечето тъжно мълчаха. Няколко ближеха ранените си крака. По-дребните, които не се бият много помежду си, бяха наблъскани по две и три в клетка. Половин дузина хрътки бяха натъпкани в по-големи клетки, но и те бяха прекалено тесни.

— Тия са, дето рипат нависоко — каза първият носач. — Виж само как са ги натъпкали! Питърсън винаги плаща за багаж колкото може по-малко. Клетките трябва да са двойно по-високи, за да могат кучетата да се изправят. Колко ли се мъчат, докато ги прехвърлят от един град в друг!

Ала носачът не знаеше, че в градовете кучетата се мъчеха не по-малко, защото продължаваха да стоят в прекалено тесните си затворнически клетки, и че те всъщност бяха доживотни затворници. Навън от клетките, освен по време на представления, ги вадеха рядко. От търговска гледна точка добрата грижа за кучетата не даваше печалба. Тъй като уличните кучета бяха евтини, по-евтино беше да ги заменят, когато умрат, отколкото да се грижат за тях така, че да не умират.

Носачът не, но Питърсън знаеше, че между тези тридесет и пет кучета нямаше нито едно от първоначалните участници в трупата, започнала да дава представления преди четири години. А и никое от кучетата — първоначални участници, не беше пуснато на свобода. Единственият начин да напуснат трупата и клетките си беше да умрат. А Майкъл не знаеше дори това, което знаеше носачът. Нищо друго не знаеше, освен че тук властвуват болката и мъката и че както личеше, той щеше да сподели същата съдба.

Сред още по-силен вой и лай те бяха натоварени във вагона и клетката на Майкъл попадна в средата им. В течение на един ден и част от две нощи, докато пътуваха на изток, Майкъл преседя в този кучешки ад. След това разтовариха трупата в някакъв голям град и Майкъл продължи пътуването сред сравнително спокойствие и удобство, въпреки че раненият крак все още го болеше и отново се разраняваше, когато клетката му се местеше из вагона.

За какво беше всичко това — защо го държаха в тясната клетка, в тесния вагон, — Майкъл не питаше. Той го приемаше като нещастие и мъка и не можеше да си го обясни, както не можеше да си обясни и защо бе смачкана лапата му. Случваха се такива неща. Това беше живот, а в живота имаше много злини. Защо ставаха нещата, той никога не знаеше. Знаеше нещата и знаеше съвсем малко как стават те. Което е, е. Водата е мокра, огънят — горещ, желязото — твърдо, месото — добро. Той приемаше тези неща, както приемаше и вечните чудеса на светлината и тъмнината, и за него те не бяха чудеса, а неща естествени като острата му козина, туптящото му сърце или мислещия мозък.

В Чикаго го натовариха на камион, прекараха го през шумните улици на огромния град, преместиха го в друг вагон, който веднага тръгна, за да продължи пътуването на изток. Това значеше нови непознати хора, които носеха багаж, и още непознати хора в Ню Йорк, където, все така в клетката, го прехвърлиха от склада на гарата във фургон и го изпратиха на някой си Харис Колинс в Лонг Айлънд.

Най-напред Майкъл попадна при Харис Колинс в животинския ад, над който той властвуваше. Но втората случка трябва да бъде разказана по-напред. Майкъл никога вече не видя Хари Дел Мар. Също като много други хора, които бе познавал и бяха изчезнали от живота, така и Хари Дел Мар изчезна от зрителното поле на Майкъл и от самия живот. И изчезна в буквалния смисъл на думата. Една катастрофа с надземната железница, паниката на оцелелите, които се мъчеха да слязат по подпорите долу на улицата, едно докосване до третата релса и Хари Дел Мар бе погълнат от Нищото, което хората познават под името смърт и което е наистина нищо, защото тези, които биват погълнати от него, никога вече не се явяват, никога вече не вървят по пътищата на живота.

Глава XXIV

Харис Колинс беше на петдесет и две години. Беше строен и подвижен, а видът и държането му бяха толкова мили и благи, че впечатлението, което създаваше, беше дори малко сладникаво. Би могъл да бъде учител в неделно училище, директор на девически пансион или председател на благотворително дружество.

Цветът на лицето му беше бял и розов, ръцете му — меки като ръцете на дъщерите му и тежеше сто и дванадесет паунда. Освен че го беше страх от жена му, от полицията и от всякакво физическо насилие, той живееше и в постоянен страх от крадци. Единственото нещо, от което не го беше страх, бяха дивите зверове, били те дори и най-свирепите — лъвове, тигри, леопарди и ягуари. Той си знаеше занаята и само с една дръжка от метла можеше да се наложи и над най-упорития лъв — и то не като стои извън клетката, а вътре в нея и дори заключен в нея.

Така беше, защото той си знаеше занаята и го беше научил от баща си, човек още по-дребен от него и по-боязлив — от всичко, само не от животните. Преди да имигрира в Америка, баща му, Ноел Колинс, бе преуспяващ дресьор на животни в Англия. В Америка той бе продължил да има успех и беше положил основите на голямата школа за дресировка в Сидъруайлд, която неговият син бе развил и разширил след него. Харис Колинс така добре разви основаното от баща му заведение, че то бе смятано като образец на благоустройство и добро отношение към животните. При него идваха много посетители, които си отиваха винаги с възторг от атмосферата на доброта и светлина, която изпълваше заведението. Тях обаче никога не ги допускаха до истинската дресировка. Понякога устройваха зрелища с вече дресирани животни, които потвърждаваха другите им прекрасни впечатления от школата. Виж, съвсем друго би било, ако можеха да видят дресировката на новите животни. Тогава би могло да се стигне до открито възмущение. Но така, както си беше, школата приличаше на зоологическа градина и при това с безплатен вход; защото освен животните, които притежаваше, дресираше, купуваше и продаваше, голям дял в работата на школата заемаше и пансионът за дресирани животни и трупи от дресирани животни, чиито собственици бяха без ангажимент в момента или пък организираха представленията си. Колинс можеше да достави при поискване всякакви животни — от мишки и плъхове до камили и слонове, а понякога дори носорози или хипопотами.

Когато през една студена зима прочутата менажерия на „Братята-скитници“ с голямата си тройна арена попадна в ръцете на съдия-изпълнител, Колинс приюти животните и конете и за три месеца спечели петнадесет хиляди долара. Нещо повече, в деня на продажбата той беше вече ипотекирал всичко, което притежаваше, и откупи дресираните коне и понита, стадото жирафи и специално обучените слонове, а след още шест месеца ги разпродаде, с изключение на понито Рипийтър, което скачаше във въздуха, и получи печалба от други петнадесет хиляди долара. Колкото до Рипийтър, той го продаде след няколко месеца с чиста печалба от две хиляди. Независимо от това, че банкрутът на „Братята-скитници“ бе най-голямото финансово постижение в живота на Харис Колинс, той се радваше и на солиден, постоянен доход от школата, имаше дял от хонорарите на чуждите животни, които бяха на пансион при него, когато зиме ги изпращаше на представления в Хиподрума, а често вземаше и пълни хонорари, като даваше животни под наем на филмовите компании.

Дресьорите от цялата страна го признаваха не само за най-богатия човек в професията, но и за цар на дресировката и за най-храбрия от тези, които са влизали в клетка. А ония, които го бяха виждали отблизо как работи, бяха убедени, че му липсва душа. Въпреки това жена му, децата му и членовете на неговия малък социален кръг бяха на друго мнение. Понеже не го бяха виждали на работа, те вярваха, че никога не се е раждал по-мекосърдечен и сантиментален човек. Гласът му беше нисък и благ, жестовете — деликатни, възгледите му за света, религията и политиката — най-търпими. Една мила дума го разтопяваше. Някоя дребна молба го спечелваше. Даваше пари за всички местни благотворителни мероприятия, а когато потъна „Титаник“, цяла седмица беше страшно потиснат. И въпреки това колегите му дресьори го признаваха за най-ловкия и в същото време най-спокойния човек в професията, чийто най-голям страх в живота беше да не би едрата му набита жена да му изсипе някоя чиния вряла супа върху главата. В ранните дни на семейния им живот тя два пъти го бе правила в припадък на ярост. Освен страха да не направи пак същото, той изпитваше искрена и предана обич към нея, както и към седемте си деца, за които не жалеше нищо.

Толкова ги обичаше, че още отначало забрани на четиримата си сина да го гледат как работи и се зае да им избира по-спокойни професии. Джон, най-големият, беше в Йейл и изучаваше литература, като в същото време караше собствен автомобил и живееше така, както подобава на един собственик на автомобил в университетското градче Ню Хевън. Харолд и Фредерик бяха в една академия за синове на милионери в Пенсилвания; най-младият, Кларънс, беше в подготвително училище и се колебаеше дали да стане доктор или авиатор. Трите момичета, две от тях близначки, бяха възпитавани като изискани дами. Елзи завършваше Васър. Близначките Мери и Мадлин бяха в най-отбрания и скъп девически пансион и се готвеха за постъпване във Васър. Всичко това искаше много пари и те не се свидеха на Харис Колинс, но той трябваше да полага усилия, за да увеличи възможностите за печалба на школата си. Трябваше да работи още по-упорито, въпреки че жена му, четиримата му синове и трите му дъщери и насън не помислиха, че той наистина работи. Те смятаха, че благодарение на висшата си мъдрост той само надзирава работата на другите, и биха се ужасили, ако го зърнеха да бие с тояга в ръка четиридесет улични кучета, които в процеса на дресировката се бяха възбудили и не му се подчиняваха.

Голяма част от работата вършеха помощниците му, но Харис Колинс постоянно ги учеше какво да правят и как да го правят, а с по-важните животни се занимаваше самият той и им показваше как се работи. Той вземаше помощниците си почти винаги от поправителните домове и ги избираше с опитно око и интуиция. Контролираше ги непрекъснато, понеже бяха поставени под негов надзор, и изискваше от тях интелигентност и хладнокръвие, а такова съчетание, разбира се, е съпроводено с жестокост. Топлосърдечието, благородните прояви и сантименталността бяха прояви, които той не желаеше да вижда в своето предприятие. А Сидъруайлдската школа за животни беше истинско търговско предприятие от първата работна секунда до последния удар на камшика. С една дума, Харис Колинс беше причинил повече болка и мъка на животните, отколкото всички лаборатории за вивисекция в света.

В този животински ад слезе Майкъл, след като бе пътувал в хоризонтално положение три хиляди и петстотин мили в същата клетка, в която го затвориха в хотел „Ню Уошингтън“ в Сиатъл. През цялото пътуване нито веднъж не бе напускал клетката, беше крайно мръсен и потиснат. Благодарение на здравия му организъм раната на отрязания пръст беше на път да заздравее, без да даде никакви усложнения. Но той целият беше потънал в мръсотия и бе пълен с бълхи.

Сидъруайлд имаше хубав вид и никак не приличаше на ад. Кадифени поляни, насипани с чакъл пътеки и добре подредени цветни лехи водеха към група ниски, дълги, дървени и бетонни постройки. Но Майкъл не бе посрещнат от Харис Колинс, който в този миг седеше в собствения си кабинет, сложил последната телеграма на Хари Дел Мар на бюрото си, и пишеше до секретаря си записка да запита железопътната и превозната компания за местонахождението на едно куче, сложено в клетка и изпратено от някой си Хари Дел Мар от Сиатъл до Сидъруайлд. Момчето, което получи Майкъл и се разписа за него на превозвача, беше светлооко, осемнадесетгодишно, в работни дрехи; то после занесе клетката му в една бетонна стая с наведен под, от която лъхаше оскърбителна химическа чистота.

Обстановката направи силно впечатление на Майкъл, но той не хареса младежа, който, преди да отвори клетката, нави ръкави и облече гумена престилка. Майкъл изскочи навън и краката му, които няколко дни не бяха ходили, се подкосиха. Този двукрак бог не му беше интересен. Беше студен като бетонния под и методичен като машина; и точно по този начин се зае да мие, търка и дезинфекцира Майкъл. Защото работата на Харис Колинс с животните беше научнообоснована и антисептична — последна дума на ветеринарната медицина, та и Майкъл бе научно почистен, без предумишлена грубост, но и без най-малка следа от нежност или уважение.

Естествено той нищо не разбираше. Той нищо не знаеше за палачите и стаите за екзекуции, макар че след всичко, което бе преживял, тази гола, бетонна стая с миризма на химикали му се стори като място, където ще го сполети последната, най-страшна катастрофа и младежът бог ще го отпрати в същата онази тъмнина, която бе погълнала всичко познато и обичано. Но едно нещо Майкъл несъмнено знаеше — че всичко тук е студено, враждебно и страшно чуждо. След като разкопчаха нашийника му, той изтърпя ръката на младия бог върху врата си; но когато обърнаха маркуча към него, се възпротиви. Младежът, който работеше по готови правила, го дигна от пода, с другата ръка отправи потока вода в устата му и го усили докрай. Майкъл се бори, но накрая така се задави, че увисна безпомощно.

След това той не оказа вече никаква съпротива и бе измит, изтъркан и почистен с маркуча, с голяма рошава четка и с много карболов сапун, чиято пяна влезе в очите и носа му, залютя му и го накара силно да сълзи и киха. Беше го страх, че всеки миг може да му се случи нещо лошо, но знаеше вече, че младежът не бе нито враг, нито приятел, затова Майкъл продължаваше да търпи, без да се съпротивява, докато го закараха чист и ободрен в едно приятно, светло помещение, където заспа и бе забравен. Това беше болницата или по-скоро изолационното отделение и в него Майкъл прекара затворен една седмица, през която не показа признаци на някаква заразна болест, а и на него не му се случи нищо освен редовното донасяне на храна и чиста вода за пиене и пълната изолация от всичко живо с изключение на младия бог, който като автомат се грижеше за него.

На Майкъл му предстоеше да срещне Харис Колинс. Той беше чул само отдалече гласа му, тих, но заповеден. Още при първия звук Майкъл разбра, че този глас принадлежи на висш бог. Само някой висш бог, господар на обикновените богове, можеше да говори така заповедно. Този глас изразяваше воля и навика да се командува. Всяко животно би разбрало това също тъй бързо, както и Майкъл. И всяко куче би разбрало, че богът с този глас не може да обича и да бъде обичан, че у него няма нищо, което да стопли сърцето, и нищо, което би могло да бъде обожавано.

Глава XXV

Беше единадесет часът сутринта, когато бледият млад бог сложи нашийник с верижка на Майкъл, изведе го от изолационното помещение и го предаде на друг, мургав млад бог, който не губи време за приветствия, нито пък показа някакви приятелски чувства към него. Пленник на верижката, Майкъл срещна по пътя и други пленници, които отиваха в същата посока. Те бяха три на брой и той никога не беше виждал нещо подобно на тях. Бяха три тромави, прегърбени чудовища-мечки и щом ги видя, Майкъл се наежи и издаде най-басовото си ръмжене; защото той с унаследения си инстинкт позна, както домашната крава познава първия вълк, който види, че среща вечните си неприятели от дивата гора. Но той бе пропътувал вече много свят, бе видял много и беше вече достатъчно разумен, за да не ги нападне. С изтръпнали крака продължи да следва на края на верижката собствения си бог-владетел, като стъпваше внимателно и с целия си нос душеше странната миризма на тези същества.

До ноздрите му постепенно достигаха множество странни миризми. Макар че не можеше да вижда през стените, той долови миризми, които по-късно щеше да опознае като лъвове, леопарди, маймуни, тюлени и моржове. Те биха поразили едно обикновено куче, но него го караха само да бъде по-нащрек и същевременно го потискаха. Той се чувствуваше, сякаш бе в нова чудовищна населена джунгла, без да познава пътеките и обитателите й.

При излизането на арената той се дръпна настрана с още по-изтръпнали крака, наежи врат и заръмжа гърлено, дълбоко, защото от арената излизаха пет слона. Те бяха малки слонове, но за него бяха най-големите чудовища, които в съзнанието му можеха да се сравнят само с женския кит, който бе видял да руши „Мери Търнър“. Но слоновете не му обърнаха внимание и всеки от тях държеше с хобот опашката на предния — така ги бяха научили да напускат арената.

Той излезе на арената, а мечките го следваха по петите. Тя се намираше в квадратна постройка със стъклен покрив и представляваше постлан с дървени стърготини кръг, голям колкото цирковите арени. Около арената обаче нямаше столове, защото зрители не се допущаха. Само Харис Колинс, неговите помощници, купувачите и продавачите на животни и хората от професията се допускаха да видят как животните биват измъчвани, за да научат номера, които карат публиката да зяпа от учудване или смях.

Майкъл забрави мечките, които веднага започнаха работа от другата страна на арената. За момент вниманието му бе привлечено от неколцина мъже, които търкаляха ярко боядисани варели, достатъчно здрави, за да не бъдат смачкани от слоновете, които стъпваха върху им. След това човекът, който го водеше, спря за малко и Майкъл се загледа с огромен интерес в едно шарено шотландско пони. То лежеше на земята. Отгоре му седеше човек. Сегиз-тогиз то повдигаше глава от стърготините и целуваше човека. Това беше всичко, което Майкъл виждаше, но въпреки това усещаше, че тук има нещо нередно. Той не знаеше защо и нямаше никакви доказателства, но чувствуваше жестокостта, насилието и несправедливостта. Той не можеше да види дългата игла в ръката на човека. Всеки път, когато я забиваше в рамото на понито, то, подтиквано от болката и рефлексното движение, вдигаше глава и човекът ловко посрещаше устата му със собствената си уста. В публиката се създаваше впечатление, че по този начин понито изразява привързаността към господаря си.

На десетина крачки по-нататък ставаше нещо странно с друго шотландско пони, черно като въглен. За предните му крака бяха вързани въжета, двама помощници държаха всяко от тях и силно ги дърпаха всеки път, щом един трети човек, застанал пред понито, го удряше с къса, корава, ратанова пръчка[1] по коленете. Тогава понито падаше на колене пред човека с камшика. Понито не харесваше тази история и понякога успешно се съпротивяваше, изпъваше крака и бунтовно отмяташе глава, така че успяваше да издържи дърпането на въжетата и падаше настрана, а когато дърпането отслабваше, хвърляше къчове. Но всеки път отново го изправяха пред човека, който го чукаше с камшик по коленете. Учеха го как да се покланя, та винаги да предизвиква възхищение сред публиката, която вижда само резултата от дресировката и не може да си представи как се постига този резултат. Защото, както Майкъл бърже почувствува, тук се учеше чрез болка. С една дума, тази Сидъруайлдска школа за дресировка беше школа на болката.

Харис Колинс повика с кимване мургавия младеж при себе си и се вгледа в Майкъл с въпросителен, преценяващ поглед.

— Кучето на Дел Мар, сър — каза младият бог.

Очите на Колинс светнаха и той по-внимателно огледа Майкъл.

— Знаеш ли какво може да прави? — попита той.

Младежът поклати глава.

— Хари беше умен — продължи Колинс; на вид той говореше с младежа, но всъщност се обръщаше към себе си, защото бе свикнал да мисли на глас. — Смятал е това куче за много ценно. А какво може да прави? Това е целият въпрос. Бедният Хари ни напусна и ние не знаем какво може да прави. Махни верижката!

Когато го освободиха, Майкъл погледна бога-господар и зачака какво ще стане по-нататък. Една от мечките на срещуположния край изпищя от болка и писъкът го предупреди какво би могъл да очаква.

— Ела тука! — заповяда Колинс със студения си твърд глас.

Майкъл се приближи и застана пред него.

— Легни!

Майкъл легна, но го направи бавно и с явно неудоволствие.

— А, ти си бил дяволски породист! — му се подигра Колинс. — Не искаш да се движиш бързо, а? Добре, ще се погрижим за това. Стани! Легни! Стани! Легни! Стани!

Командите му звучаха рязко, отривисто, като пистолетни изстрели или камшични удари, но Майкъл им се подчиняваше все така бавно и неохотно.

— Всеки случай разбира английски! — каза Колинс. — Интересно дали може да прави двойно салто? — добави той, като с това изрази златната мечта на всички кучешки дресьори. — Хайде, ще опитаме салто! Сложи му верижката! Джим, ела тука! Сложи му още една каишка!

Друг един възпитаник на поправителното училище изпълни нареждането, като закачи около слабините му пояс, завързан за тънко въже.

— Поставете го направо! — нареди Колинс. — Готови? Хайде!

И на Майкъл бе нанесено невероятно жестоко оскърбление. При думата „Хайде!“ веригата на врата му го издърпа нагоре и назад, въжето на слабините му дръпна задницата му надолу, напред и нагоре, а малката корава пръчка в ръката на Колинс го удари по долната челюст. Ако имаше по-раншен опит в тази маневра, той би си спестил част от болката, като би скочил и би се завъртял назад. При сегашното положение обаче му се стори, че сякаш го разкъсват на парчета, а в същото време ударът под челюстта почти го зашемети. Подхвърлен в този миг силно във въздуха, той падна на темето си върху стърготините.

Скочи изпълнен с гняв, с наежена козина, със заплашително ръмжене в гърлото, с оголени, готови да захапят зъби и наистина би забил зъбите си в месото на бога-господар, ако не беше пленник на цялата тази хитра постановка. Двамата младежи си знаеха работата. Единият опъваше верижката отпред, другият — въжето отзад, а Майкъл ръмжеше и се ежеше в безсилен гняв. Не можеше да стори нищо — нито да отиде напред, нито да отстъпи назад, нито да се мята встрани. Посредством верижката младежът отпред не му позволяваше да нападне младежа отзад, посредством въжето младежът отзад не позволяваше да бъде нападнат младежът отпред, а двамата заедно не му даваха да нападне Колинс, за когото той безусловно разбираше, че е богът на злото и болката.

Гневът на Майкъл бе огромен като безпомощността му. Можеше само да се ежи и да къса гласните си струни от ръмжене. Но за Колинс всичко това беше старо и досадно. Той дори използува този момент, за да погледне през арената и да види какво правят мечките.

— Ах ти, породисто куче! — надсмя се той над Майкъл, когато пак обърна поглед към него. — Отпуснете го! Пускайте!

В момента, в който отпуснаха верижката и въжето, Майкъл се нахвърли върху Колинс, а Колинс с придобитата от дълга практика точност и бързина го ритна под челюстта и го отхвърли обратно в стърготините.

— Дръжте го! — нареди Колинс. — Опънете го пак!

Двамата младежи задърпаха в противоположни посоки въжето и верижката и го изпънаха в безпомощно положение.

Майкъл погледна през арената към входа, откъдето влизаха две двойки тежки товарни коне, а след тях вървеше една жена, навлечена много, с дневен костюм по последната мода.

— Предполагам, че никога не е правил салто — забеляза Колинс, след като за миг пак се сети за Майкъл. — Махни му въжето, Джими, и върви да помогнеш на Смит! Джони, дръж го там настрана и си пази краката! Ето че идва мис Мери за първия си урок, а този глупак, съпругът й, не може да се справи с нея!…

Младежът отведе Майкъл да гледа как се приготвят четирите коня и младата жена. Но макар и да беше свидетел на сцената, която последва, той не можа да разбере нищо. Въпреки това от държането на жената разбра, че и тя е пленница, че и с нея също се отнасят зле. Всъщност и нея, против волята й, я учеха да прави номера. Тя се беше държала храбро до момента на изпитанието, но когато видя четирите коня, наредени два по два срещу нея, и се сети, че трябва да държи в ръцете си куките им и по този начин да образува съединително звено между двете двойки, които щяха да теглят в противоположни страни, смелостта я напусна, тя се отдръпна, треперейки от страх, и закри лицето си с ръце.

— Не, не, Биликънс! — молеше тя едрия млад мъж, който беше неин съпруг. — Не мога да го направя! Страх ме е, страх ме е!

— Глупости, госпожо! — намеси се Колинс. — Този номер е абсолютно безопасен! И е много ефектен, с него се печелят пари! Изправете се за момент! — С ръцете си той започна да опипва рамената и гърба й под жакета. — Апаратът е наред! — Той прекара длани по ръцете й. — Хайде! Пуснете куките надолу! — той разтърси двете й ръце и от бухналите дантелени маншети изпадаха две железни куки, всяка закачена на тънко стоманено въже, което явно минаваше нагоре под ръкавите й. — Не по този начин! Никой не трябва да ги види. Поставете ги обратно! Опитайте отново! Трябва скрито да ги смъкнете в дланите си. Ето така. Виждате ли? Това е то. Така трябва да стане!

Тя се овладя и се постара да се подчини, въпреки че от време на време хвърляше умоляващи погледи към Биликънс, който стоеше настрана и въсеше вежди от неудоволствие.

Двамата мъже, които караха запрегнатите двойки, повдигнаха оковете, за да може младата жена да ги хване за куките. Тя се опита да ги поеме, но отново я обзе страх.

— Ако се счупи нещо, ще ми откъснат ръцете! — запротестира тя.

— Напротив! — увери я Колинс. — Ще загубите само жакета си. Най-лошото, което може да се случи, е да се разбере номерът и да ви се смеят. Но апаратът няма да се счупи. Нека ви обясня още веднъж. Конете не дърпат вас. Те се дърпат едни други. Публиката мисли, че дърпат вас. Хайде сега, опитайте още веднъж! Хванете оковете, в същия миг смъкнете куките надолу и ги закачете. Хайде!

Той говореше рязко. Тя изтърси куките от ръкавите, но се отдръпна, когато трябваше да хване оковете. Колинс не издаде раздразнението си. Той погледна настрани, там, където двете понита — целуващото и кланящото се, напускаха арената. Но съпругът й побесня.

— По дяволите, Джулия, ти искаш да пропадна!

— О, ще се опитам, Биликънс! — изхленчи тя. — Честна дума, ще опитам! Виж! Вече не ме е страх!

Тя протегна ръце и хвана оковете. Със съвсем лека усмивка Колинс провери отвътре стиснатите й шепи, за да се увери, че куките са закачени.

— Сега се стегнете! Разкрачете крака! Изправете се! — С ръце той нагласи рамената и ръцете й в подходящо положение. — Запомнете, че първия опън трябва да го посрещнете с изпънати ръце! След като започне тегленето, вие и да искате, не можете да ги свиете, но ако първият опън ви свари със свити ръце, жицата ще ви смъкне кожата. Запомнете — ще ги държите изпънати, така че да образуват права линия една с друга и с линията на гърба и рамената ви! Ето така! Готово!

— Почакайте за минутка! — помоли тя и се завъртя. — Ще го направя, о, ще го направя, Биликънс, но първо ме целуни, а след това нека ми откъснат ръцете!…

Мургавият младеж, който държеше Майкъл, и другите, които наблюдаваха отстрани, се захилиха. Колинс прикри усмивката, която бе започнала да изменя изражението на лицето му, и измърмори:

— Можем да чакаме колкото искате, госпожо! Важното е още първия път всичко да е добре. След това ще бъдете по-уверена. Бил, не е лошо да я целунете, преди да започне!

Биликънс се подчини много ядосан, много отвратен и много смутен, прегърна жена си и я целуна, нито прекалено усърдно, нито съвсем формално. Тя беше хубава, млада жена, може би на около двадесет години, със съвсем детско, момичешко лице, тънка талия и щедро изваяно тяло.

Прегръдката и целувката на мъжа й й вдъхнаха кураж. Тя се изправи, стегна се и когато мъжът й се отстрани, със стиснати устни промълви:

— Готова съм!

— Давай! — нареди Колинс.

Четирите коня, подкарвани от водачите си, напънаха мързеливо хамутите и започнаха да теглят.

— Ударете им по няколко камшика! — излая Колинс, а очите му не се откъсваха от младата жена и той забеляза напрягането на апарата през жакета й.

По задниците на конете се посипаха удари, те подскочиха, взеха да се дърпат и да рият с огромните си като супени чинии, подковани в стомана копита и вдигнаха облаци от стърготини.

Биликънс изгуби присъствие на духа. Пред страшната гледка по лицето му се изписа истинско безпокойство за жена му. А нейното лице беше същински калейдоскоп. В началото беше напрегнато и изплашено като лицето на християнска мъченица, изправена пред лъвовете, или разбойник, хванат в клопка. След това върху него се появиха учудване и облекчение и явно пролича, че няма никаква болка. Накрая то засия в ликуваща усмивка на щастлива гордост. Тя дори се усмихна на Биликънс, горда, че е изпълнила добре неговото желание, и за да му каже, че го обича. Биликънс също се отпусна и се усмихна с любов и гордост, но тук се намеси Харис Колинс:

— При този номер няма нужда от усмивка! Не се усмихвайте! Публиката трябва да помисли, че вие дърпате конете. Дръжте се, като че наистина е така! Вдървете лицето си до пръсване! Покажете решителност и воля! Покажете голямо напрежение на мускулите! Разкрачете повече краката си! Покажете мускулите през полата си, уж се напрягате с цялата си сила! Оставете ги да ви издърпат малко на едната, после на другата страна! Отпуснете ги малко! Разкрачете още повече краката си. Придайте си такова изражение на лицето, все едно че ви разкъсват на парчета и се крепите само със силата на волята си! Това е замисълът! Точно така, чудесен номер, Бил! Много добре! Ударете им още няколко камшика! Накарайте ги да подскачат! Накарайте ги здраво да теглят и да си изкарат душата едни на други!

Камшиците взеха да се стоварват върху конете и те с цялата си маса и мощ се мъчеха да избягат от мъчението. Това представление би спечелило възхищението на всяка зала. Всеки от конете тежеше по хиляда и осемстотин паунда. На зрителите би се струвало, че седем хиляди и двеста паунда напрягаща сили конска плът разчеква и разкъсва тази млада жена с тънка талия и нежно тяло, облечено в моден дневен костюм. Тази гледка можеше да накара жените от публиката да крещят от ужас и да крият лицата си.

— Отпуснете ги! — нареди Колинс на конярите. — Дамата печели! — обяви той с маниера на конферансие. — Бил, това е коронният номер на сезона! Откачете, госпожо, откачете!

Мери се подчини и с висящи от ръкавите куки изтича при Биликънс, хвърли се в прегръдките му, обви го с ръце и преди да го целуне, възкликна:

— О, Биликънс, през цялото време знаех, че мога да го направя! Бях храбра, нали?

— Издавате се — прекъсна ентусиазма й сухият глас на Колинс. — Давате възможност на публиката да види куките. В момента, в който пускате оковете, куките трябва да се приберат в ръкавите ви. Опитайте отново! И още нещо. Когато свършите номера, не се надувайте! Не показвайте колко лесно е било! Дайте вид, като че ли е било дяволски трудно! Покажете се слаба, едва ли не пред припадък от усилията! Нека колената ви да се подгъват! Рамената ви да се сгърбят! Конферансието ще пристъпи, за да ви подкрепи, преди да припаднете. Това ще бъде знак за вас. Изпреварете го! Стегнете се и с усилие на волята се изправете! Сила на волята и смелост — това е същността на номера! Пратете въздушни целувки на публиката и отправете към нея слаба, измъчена усмивка, като че ли са ви изтръгнали сърцето от гърдите и ще трябва да отидете в болница. Но сте смела и се усмихвате и пращате въздушни целувки на публиката, която скача от местата си и е влюбена във вас. Разбрахте ли ме, госпожо? Бил, ти разбери това! И се погрижи да го прави така! Сега бъдете готови! И покажете, че сте леко изплашена, когато поглеждате към конете. Точно така! Никой няма да разбере, че имате куки в дланите и че сте ги закачили. Изправете се! Започвайте!

И отново три хиляди и шестстотин паунда от едната страна напрегнаха сили срещу същата тежест от другата страна, а по средата Мери изглеждаше като едно крехко, разкъсано помежду им звено от женска плът.

Номерът бе репетиран трети и четвърти път, а в промеждутъците Колинс изпрати един от хората си в кабинета, да донесе телеграмата на Дел Мар.

— Сега ти ще се заемеш с нея, Бил! — каза той на съпруга й с телеграмата в ръка, готов да съсредоточи вниманието си върху проблема Майкъл. — Накарай я да повтори още пет-шест пъти и запомни: щом видиш някой простак фермер да мисли, че има мощен впряг, който може добре да тегли, веднага се обзаложи с него, че твоят впряг ще надвие неговия. Това ще значи предварителна реклама и малко разноски, обаче си струва парите. Конферансието ще бъде на твоя страна, така че твоят впряг ще има възможност пръв да почне да тегли. Да бях по-млад и свободен, не бих искал нищо друго, освен да тръгна на турне с вашия номер!

В промеждутъците Харис Колинс гледаше надолу към Майкъл и прочете телеграмата на Дел Мар от Сиатъл:

„Продайте кучетата ми. Знаете какво могат да вършат и колко струват. Повече не ми трябват. Удръжте разноските за пансиона. Остатъка задръжте на мое разположение. Намерих най-доброто куче. Всички досегашни мои номера са нищо пред него. Страшен успех. Чакайте да го видите.“

Застанал встрани от арената, където кипеше усилена работа, Колинс наблюдаваше Майкъл.

— Дел Мар беше от най-добрите — каза той на Джони, който държеше Майкъл за верижката. — Щом ми телеграфира да продам кучетата му, това значи, че е имал по-добър номер, и то само с това проклето куче, което е чистокръвен пес. Той казва, че не е виждал по-добро. Трябва да е така, но за бога, какъв му е номерът? Никога през живота си не е правило салто, а камо ли двойно салто. Какво мислиш, Джони? Я си поразмърдай мозъка! Направи някакви предложения!

— Може би знае да брои — подхвърли Джони.

— Кучета, които броят, има колкото щеш на пазара. Добре де, за всеки случай да опитаме!

Но Майкъл, който знаеше безпогрешно да брои, отказа да го покаже.

— Ако беше обикновено обучено куче, би могъл да ходи на задните си лапи! — беше следващата идея на Колинс. — Ще опитаме и това!

И Майкъл изпита унижението да бъде изправен на задните си крака от Джони, докато Колинс го удряше под брадата и по коленете с пръчката. В гнева си Майкъл се опита да захапе бога-господар и бе дръпнат настрана от верижката. Когато се опита да си го изкара на Джони, невъзмутимият младеж просто протегна ръка, повдигна го във въздуха на верижката и го задуши.

— И това не е! — уморено каза Колинс. — Щом не може да стои на задните си лапи, не може и да скача в бъчва! Слушал ли си за Рут, Джони? Тя беше превъзходна. Скачаше на задните си крака в бъчонки, набити с пирони, и то без да ги докосва с предните. Стигаше до осем бъчонки, от едната в другата. Спомням си, когато живееше тука и репетираше. Беше цяла златна мина, но Карсън не знаеше как да я гледа и тя пукна от пневмония в Крипъл Крийк.

— Чудно, дали не може да върти чинии на носа си? — предположи Джони.

— Не може да стои на задните си крака! — отрече тази възможност Колинс. — Пък и няма нищо необикновено в такъв номер. Това куче трябва да има някакъв специален трик. Не е обикновено куче. Върши нещо изключително, по изключително добър начин и нашата работа е да го открием. Виж докъде доведе необмислената смърт на Хари — остави ме с тази загадка на ръце. Виждам, че ще трябва просто да се посветя на него. Отведи го, Джони. В номер осемнадесет. По-късно можем да го сложим в самостоятелните помещения.

[1] Ратан (малайски) — увивна палма със съвсем тънко жилаво стебло. — Б.пр. ↑

Глава XXVI

Номер осемнадесет беше голямо помещение или клетка в постройките за кучета, достатъчно широка, за да побере спокойно цяла дузина ирландски териери като Майкъл. Защото Харис Колинс работеше научно. На кучетата, които настаняваха през ваканцията в Сидъруайлската школа, им се даваше пълна възможност да се съвземат от тежкия живот, умората и напрежението в течение на шест месеца или цяла година по пътищата. Затова и школата беше толкова известно място за подслоняване на дресирани животни, докато собствениците им биваха в почивка или нямаха ангажимент. Харис Колинс държеше животните чисти, даваше им сравнителни удобства и ги пазеше от заразни болести. Накратко, възстановяваше силите им за нови представления по цирковете или из страната.

Вляво от Майкъл, в номер седемнадесет, имаше пет смешно остригани френски пудела. Майкъл не можеше да ги вижда, освен когато го извеждаха навън или го връщаха обратно, но ги подушваше и ги чуваше и понеже беше съвсем самотен, той дори започна да ръмжи срещу Педро, най-големия от тях, изпълняващ ролята на клоун в номера им. Те бяха аристократите сред дресираните животни и караницата на Майкъл с Педро беше по-скоро етюд, отколкото истинска караница. Ако ги бяха поставили заедно, те много бързо биха станали приятели. Но през еднообразно провлачените часове двамата изпадаха в привидна възбуда и им беше любопитно да дадат гласност на кавгата си, за която всеки в сърцето си знаеше, че изобщо не е кавга.

В номер деветнадесет, вдясно от Майкъл, имаше някаква печална и трагична група. Това бяха улични кучета, поддържани в изрядна чистота и хигиена, още неприкрепени към никого, недресирани. Представляваха нещо като запасен суров материал, годен да бъде дресиран в отделни групи, които при нужда да допълнят или заменят някой номер. Те бяха адът на арената, където ставаше дресирането. В свободното си време Колинс и помощниците му постоянно опитваха с тях най-различни номера, за да открият специалните им наклонности към едно или друго. Например едно от тези улични кучета, което приличаше на спаниел, бе изпробвано в течение на няколко дни като ездач на пони, който да скача от гърба му през книжни обръчи и пак да пада върху него. След няколко падания и болезнени наранявания те прекъснаха тези опити и го изпробваха като балансьор на чинии. Когато и в това не успяха, направиха от него люлеещо се куче, което просто да запълва фона, докато трае номерът на основната група.

Номер деветнадесет беше място на непрекъснати кавги и болка. Наранени по време на дресировката кучета ближеха раните си, скимтяха, виеха и крайно възбудени, реагираха на най-малкото предизвикателство. Щом пристигнеше някое ново куче — а това ставаше постоянно, защото други от тях постоянно отпращаха, — клетката екваше от кавги и побоища, докато новото куче или се налагаше с бой, или пък поради слабостта му биваше научено да си знае мястото.

Майкъл не обръщаше никакво внимание на обитателите на номер деветнадесет. Те можеха да го душат и да му ръмжат заканително, но той не им обръщаше внимание. Интересуваше се само от Педро и от привидната си вечна караница с него. Освен това Майкъл прекарваше много повече часове на арената, отколкото те.

— Хари не може да греши за кучето — беше заключението на Колинс; и той постоянно се мъчеше да открие какво у Майкъл бе накарало Хари Дел Мар да го счита за толкова ценен.

В стремежа си да го открие той подложи Майкъл на всевъзможни унижения. Пробваха го при бягане с препятствия, ходене на предните крака, езда на пони, предно салто и клоунада с други кучета. Пробваха дали не може да танцува валс, като вързаха и четирите му крака с въжета и ги теглеха, дърпаха и отпущаха. При някои от номерата му слагаха бодли в нашийника, за да не може да се дърпа настрани или да пада напред и назад. Прибягваха до камшика и ратановата пръчка и извиваха муцуната му. Опитваха се да го направят вратар в мач между два отбора измъчени, подтиквани от болка улични кучета. Мъкнеха го нагоре по стълби, за да го накарат да скача в басейн с вода.

Опитваха се дори да го накарат да тича по „отвесен кръг“ — подгонваха го по стръмен дъсчен улей с такава голяма скорост, усилвана от ударите на камшика по задницата, че ако би вложил сърце и воля в това, с такава начална скорост той би могъл успешно да изтича нагоре по вътрешната страна на кръга, да премине горната му част като муха с краката нагоре, да продължи надолу и да излезе от него. Но той не влагаше сърце и воля и в началото, докато не можеше да отскача настрани от стръмния улей, всеки път падаше от горната му част и се удряше зле.

— Всъщност не смятам, че Хари е имал тези неща предвид — казваше Колинс, защото той постоянно назидаваше помощниците си, — но възможно е чрез тях да открия ключа към истинската му специалност, каквато би трябвало да има, и бедният Хари я е знаел!

Ако трябваше да изпълни желанието на своя любим бог Стюард, Майкъл от обич би се помъчил да научи тези номера и в повечето от тях би успял. Но тук, в Сидъруайлд, нямаше обич, а собствената му чистокръвна натура го караше упорито да не прави по принуда това, което с радост би направил от обич. И тъй, Колинс беше негова противоположност, за известно време сблъскванията помежду им бяха чести и жестоки. В тези схватки Майкъл бързо разбра, че няма никакви преимущества. Той винаги беше обречен на поражение. Биваше бит от стереотипната формула, преди още да започне борбата. Нито веднъж не можа да захапе Колинс или Джони. Той имаше достатъчно здрав разум, за да не продължава безполезната борба, в която сигурно би разбил сърцето и тялото си и накрая би полудял. Вместо това той се затвори в себе си, стана неприветлив, безразличен и макар че никога не трепереше от страх пред поражението и винаги беше готов да ръмжи и да се наежва, за да покаже, че вътре в себе си е все същият и не е победен, вече не избухваше в ярост.

След известно време почти не го караха да пробва нови номера, Джони и веригата се махнаха и той прекарваше с Колинс цялото време, през което Колинс беше на арената. Горчивият опит го научи, че трябва да върви след Колинс, и наистина вървеше след него, като непрестанно го мразеше и като тровеше бавно и скрито своя организъм със соковете на жлезите си, които не секретираха по нормален начин, защото бяха потиснати от омраза.

Последиците от това върху тялото му бяха незабележими благодарение на превъзходното му здраве и сила. Но тъй като последиците трябваше да се проявят някъде, те избиваха в ума или в духа му, в природата му или в мозъка. Той все повече се затваряше в себе си и стана мрачен, разсеян. А всичко това беше вредно за духа. Той, който беше толкова весел по сърце, дори по-весел от брат си Джери, започна да става флегматичен, своенравен и лош. Вече не изпитваше желание да играе, да се отпуска и да тича наоколо. Тялото му стана също така кротко и сдържано, както и мозъкът му. Такова спокойствие постигат хората в затвора. Той можеше с часове да седи зад петите на Колинс, незаинтересован и безкрайно отегчен, докато Колинс измъчваше някое улично куче с дресировката за един или друг номер.

Майкъл беше свидетел на голяма част от тези мъчения. Например хрътките, които скачаха на височина и дължина. Те се мъчеха да дадат всичко каквото могат, но Колинс и помощниците му правеха с тях чудеса, ако можем да наречем чудо факта, че ги караха да правят неща, надхвърлящи възможностите им. Техните най-добри постижения бяха естествени. А още по-добрите им постижения бяха неестествени и убиваха някои от тях, а на другите скъсяваха живота. Винаги, след като ги подгонваха по трамплина, за да скочат, при излитането си във въздуха те неизбежно се натъкваха на някой от помощниците, който стоеше отдолу с необикновено дълъг камшик в ръка и силно ги удряше. Това ги караше да скачат със свръхнапрежение на силите си, а то беше болка, напрежение, мъка и те напразно правеха отчаяни опити да избягнат камшичния удар във въздуха, да го отминат, преди да е засегнал слабините им и да ги е ужилил като скорпион.

— Никое куче няма да скочи колкото може — казваше Колинс на помощниците си, — ако не го накарате. Това е ваша задача. Ето разликата между кучетата, които аз обучавам, и глупавите аматьорски трупи, които не могат да преуспеят дори и в най-затънтените краища.

Колинс непрекъснато назидаваше. Младеж, завършил неговата школа, помощник, получил препоръчително писмо от него, се котираха много високо в средите на дресьорите.

— По природа никое куче не ходи на задните си крака, а още по-малко на предните — казваше Колинс. — Кучетата не са устроени по този начин. Трябва да ги принудите да го правят, това е всичко. Това е тайната на всяка дресировка. Да ги принудите. Да ги заставите — това е вашата задача. Просто ги заставяйте! Който не може, няма да сполучи в този занаят. Запишете си го на челото и се хващайте на работа!

Майкъл видя обкованото с пирон седло върху ритащото муле, без да може да го оцени напълно. Първия ден, когато се появи на арената, мулето беше дебело и добродушно. Преди острият поглед на Колинс да се спре на него, то беше муле за развлечение на децата в някое голямо семейство и бе виждало само любов, благост и много смях над глупавата си мулешка природа. Но погледът на Колинс беше открил в дългоухия хибрид здраве, сила и дълъг живот, беше забелязал също смешния му вид и движения.

Първия ден на арената то бе преименувано на Барни Барнато и получи най-голямата изненада в живота си. И насън не можеше да си представи пироните под седлото, пък и докато седлото беше празно, те не го бодяха. Но щом негърът-акробат Самюъл Бейкън се качи на седлото, пироните се забодоха в гърба му. Самюъл знаеше за пироните и се беше подготвил. Но Барни беше изненадан и изви гърба си за първото текме, което правеше в живота си. Беше такова страхотно текме, че погледът на Колинс се изпълни със задоволство, когато Сам изхвърча на няколко крачки и падна в стърготините.

— Правѝ го винаги така добре — одобри Колинс — и когато продам мулето, ти също ще вървиш с него като част от номера! Ако не стане така, кажи ми, че нищо не разбирам от занаята. А и хубав номер ще бъде! Трябва да има поне още двама като тебе, които да са подвижни и да знаят как да падат. Хващай се на работа! Опитай отново!

И Барни навлезе в ада на дресировката, която по-късно спечели на купувача му повече ангажименти за най-добрите водевилни представления в Щатите и Канада, отколкото той можеше да поеме. Ден след ден Барни беше подлаган на мъчения. Той не носи дълго бодливото седло. По-късно негърът го възсядаше на гол гръб, бодеше го и мулето пак хвърляше текмета, защото сега Сам бе поставил бодлите на дланта си с помощта на каишки. Накрая гърбът му стана толкова чувствителен, че Барни започваше да рита, щом усетеше, че някой го поглежда само. Сигурен, че ще последва болка, той започваше да хвърля текмета, да се върти и да рита при първия признак, че някой иска да се качи на гърба му.

В края на четвъртата седмица бяха намерени двама други акробати, бели младежи, и готовият номер бе изпълнен пред един строен господин с вид на французин и напомадени мустаци. Накрая, без да се пазари, той купи Барни на цената, която Колинс поиска, като при това ангажира Сам и двамата други акробати. Колинс подготви номера докрай, така както биха го поставили в театъра, той дори беше приготвил и нагласил необходимите приспособления и сам участвуваше като конферансие, докато бъдещият купувач наблюдаваше.

Дебелият, комичен Барни беше вкаран в един квадрат, образуван от стоманени кабели и стълбове — и едните, и другите обвити в плат. Махнаха му оглавника и го пуснаха. Той веднага стана неспокоен, прибра уши назад и целият беше олицетворение на злобата.

— Запомнете едно! — каза Колинс на човека, който възнамеряваше да го купи. — Ако го купите, вие ще бъдете конферансие и никога, никога не трябва да го бодете. То ще разбере и вие винаги ще можете да го хващате и успокоявате. То е добросърдечно и е най-благородното муле, което съм срещал. Трябва само да обикне вас и да намрази другите трима! И едно предупреждение! Ако наистина стане зло и започне да хапе, ще трябва да му извадите зъбите и да го храните с меки попари и счукан, стоплен на пара овес. Ще ви дам рецептата за храносмилателното лекарство, което ще трябва да слагате в храната. Сега гледайте!

Колинс излезе на ринга и погали Барни, който веднага показа най-добро разположение на духа, отвърна на милувката му и се опита ласкаво да го побутне и да се промъкне покрай него извън въжетата, за да избегне познатата му участ.

— Виждате ли? — поясни Колинс. — Има ми доверие. Доверява ми се. Знае, че никога не съм го убождал и че винаги накрая го спасявам аз. Аз съм за него добрият самарянин и ако го купите, и вие трябва да станете същото за него. Сега ще ви покаже номера. Разбира се, вие можете да го подобрите както си искате.

Майсторът-дресьор излезе от заградения квадрат, пристъпи към една въображаема черта, погледна надолу, встрани и нагоре, като че ли гледаше към мястото на оркестъра под него, към публиката и нагоре към галерията.

— Дами и господа! — обърна се той към пълното със стърготини празно пространство, като че ли беше претъпкано от публика. — Това е Барни Барнато, най-веселото муле, което някога се е раждало. То е ласкаво като нюфаундлендско кученце — вижте сами…

Като пристъпи обратно към въжето, Колинс протегна ръка и каза:

— Ела тука, Барни, и покажи на тези хора кого обичаш най-много!

И Барни притича на малките си копитца, побутна с нос отворената му длан, приближи се още и завря муцуна в рамото му, като приклекна леко, сякаш искаше да прескочи въжетата и да го прегърне. А всъщност той молеше Колинс да го извади от ринга и да го избави от мъчението, което знаеше, че го очаква.

— Ето какво значи никога да не си го убождал! — извика Колинс на човека с напомадените мустаци, като пристъпи пак към въображаемата линия в стърготините, над въображаемото място за оркестъра и се обърна към въображаемата публика:

— Дами и господа, Барни Барнато е голям шегобиец! Под всеки от четирите си крака той крие по четиридесет шеги и не се е родил още човекът, когото би оставил на гърба си дори и шестдесет секунди! Казвам ви го, за да ви предупредя честно, преди да направя едно предложение. Изглежда лесно, нали? Една минута, само една шестдесета част от часа или за да бъдем точни, само шестдесет секунди да се задържиш върху гърба на милото и весело муле Барни Барнато! Хайде, момци и ездачи на диви коне! На всеки, който се задържи една минута, ще платя веднага петдесет долара, а за две цели, пълни минути — петстотин долара!

Това беше знак за Самюъл Бейкън, който се приближи през стърготините смутен, захилен, несръчен. Колинс привидно му помогна да се качи на арената.

— Застрахован ли сте? — попита Колинс.

Сам поклати глава и се захили.

— Тогава защо се хващате?

— Заради парите — каза Сам, — трябват ми за нещо!

— Какво нещо?

— Не е ваша работа, сър! — Сам се захили извинително заради нахалството си и размърда крака. — Може да искам да играя на лотария, а може и нещо друго… Ще получа ли парите — в това е работата.

— Разбира се — отвърна Колинс. — Веднага щом ги спечелите. Стойте за миг, ей тук отстрани, и почакайте! Дами и господа, моля да ме извините, че се бавя, но трябва да попитам дали няма още кандидати. Някой друг да желае да опита? Петдесет долара за шестдесет секунди. Почти по един долар на секунда, ако спечелите! Дори нещо повече — нека го направим по долар на секунда! Шестдесет долара на мъжа, жената, момичето или момчето, което се задържи една минута на гърба на Барни Барнато! Хайде, дамите също имат думата! Спомнете си, че живеем във времето на еманципацията! Ето как ще сложите в джоба си вашите съпрузи, братя, синове, бащи и дядовци! Възрастта не е пречка. Бабке, вие не желаете ли да опитате? — обърна се той направо към първия ред, където би трябвало да е седнала някаква възрастна жена. — Виждате ли (към купувача), приготвил съм ви даже и интродукцията. Можете да я научите с две репетиции, и то тука, като част от покупката!

Другите двама акробати прескочиха стърготините и с помощта на Колинс се изкачиха на въображаемата сцена.

— Можете да сменяте интродукцията съобразно с града, в който се намирате! — обясни той на французина. — Лесно ще откриете имената на предградията и селищата, които са известни с нахакани младежи, и ще карате момчетата да казват, че са оттам?

Колинс продължи да бърбори и представлението тръгна по реда си. Първият опит на Сам беше кратък. Едва бе успял да се качи, когато бе хвърлен на земята. Пет-шест опита набързо доведоха до същия резултат, а при последния той се закрепи върху гърба на Барни близо десетина секунди и завърши със смешен скок през главата му. Сам се оттегли от арената, като скептично клатеше глава и държеше страната си, сякаш се беше зле ударил. След него се опитаха другите момчета. Опитни акробати, те правеха учудващи падания и салта. Сам се пооправи малко и пак се върна. Към края тримата нападнаха заедно Барни, като се мъчеха да му се качат едновременно от различни места. Мулето ги хвърляше и разпръсваше като чували с брашно, а понякога те падаха накуп. След един от опитите двете бели момчета седнаха настрана, уж поемайки си дъх, и бяха пометени от летящото тяло на Сам.

— Запомнете, че това е истинско муле — каза Колинс на човека с напомадените мустаци. — Ако някои от зрителите се поблазнят от парите и поискат да опитат, още по-добре! Ще си получат заслуженото. Няма човек, който да се задържи цяла минута на гърба му… ако, разбира се, не престанете да репетирате с бодлите! То трябва да живее в страх от бодилото! Не го оставяйте да го забрави! Прекъснете ли някога за няколко дена, направете две-три репетиции, преди да започнете отново, защото иначе би могло да забрави и да провали номера, като затича в тръс около арената с първия селяндур, който му се качи отгоре. А да предположим, че такъв един селяндур, със здрави като куки ръце и крака, успее някак си да се задържи и вече наближава краят на минутата. Просто накарайте Сам или който и да е от тримата да го убоде с бодилото в дланта си. Това ще е за „лека нощ“ на господин Селяндурски. Вие не можете да загубите, а глупавата публика ще се скъса от смях. А сега финалният номер! Гледайте! Това винаги кара публиката да изпада във възторг. Вие, двамата, хайде! Сам, бъди готов!

Докато двамата бели младежи отвличаха вниманието на Барни, като се опитваха да се качат от двете му страни, Сам в изблик на гняв и отчаяние се хвърли през въжетата, хвана се с ръце и крака отпред за шията на Барни, а главата си сви близко до неговата. Барни се изправи на задни крака, нещо, което отдавна беше научил от многобройните убождания по шията и главата.

— Това е най-добрият номер! — съобщи Колинс, докато Барни се въртеше на задните си крака из арената, а с предните безсилно риташе във въздуха. — Няма никаква опасност. Никога няма да падне назад. Мулето е твърде умно. Пък и ако рече да го направи, Сам трябва само да го пусне и да падне настрана!

Когато номерът свърши, Барни с удоволствие прие да му сложат оглавника, беше изведен от ринга и докаран при французина.

— Ще живее дълго, огледайте го добре! — продължаваше да хвали стоката си Колинс. — Като се включите и вие, номерът е пълен, четиримата артисти извън мулето и всички възможни бунаци от публиката. Номерът е напълно готов за представление и е твърде евтин за пет хиляди!

Като чу тази сума, французинът трепна.

— Да направим една малка аритметика! — продължи Колинс. — Можете да подпишете договор най-малко за хиляда и двеста на седмица и сигурно ще вземете по осемстотин чисти! Чистата печалба за шест седмици ще покрие покупката, а вие само пръста си да мръднете, ще имате ангажименти за сто седмици и ще ви викат за още! Бих искал да съм млад и свободен. Сам щях да тръгна с него и щях да направя цяло състояние!

Така Барни беше продаден и премина от Сидъруайлдската школа за животни в робство на бодилото, за да предизвиква много смях и радост във всевъзможни увеселителни заведения по света.

Глава XXVII

— Работата е там, Джони, че с обич не можеш накара кучетата да играят като професионални артисти и това е разликата между кучетата и жените! — казваше Колинс на помощника си. — Знаеш какво става обикновено с кучетата. Учиш го с обич да ляга, да се претъркаля, да се прави на умряло и други глупави номера. Един ден го показваш на приятелите си, но условията са променени, кучето е възбудено, става глупаво и не може да направи нищо. Децата са същите. Пред хората губят и ума и дума, забравят наученото и те поставят в неловко положение. На сцената кучетата трябва да изпълняват истински номера, номера, които не им харесват, номера, които мразят. А може да се случи да не се чувствуват добре, да са настинали, да имат краста или просто да не са разположени. Какво ще направиш в такъв случай? Ще се извиниш на публиката ли? Още повече че на сцената програмата продължава с точността на часовник. Трябва да започнеш представлението в точно определената секунда, да повтаряш номера от един до седем пъти дневно в зависимост от ангажимента. Важното е, че кучетата трябва да се вдигнат веднага и да изпълнят представлението. Не да ги галиш, не да ги молиш, не да чакаш благоволението им. Има само един начин. Трябва да им бъде ясно, че когато се започва, трябва да се започва!

— Кучетата не са глупави — изказа мнението си Джони. — Те знаят кога искате нещо сериозно и кога не!

— Разбира се — кимна одобрително Колинс. — Щом ги отпуснеш, и те се отпускат в работата си. — Стани по-мек и ще видиш колко бързо започват да правят грешки в номерата си. Трябва да им вселиш страх божи! Не го ли направиш, и те няма да направят нищо и тогава те чакат само най-долнопробни ангажименти и просия!

Половин час по-късно Майкъл, въпреки че не разбра нито дума, чу как майсторът-треньор излага друго златно правило пред друг свой помощник.

— Ние имаме нужда от мелези и улични кучета, Чарлс. Нито едно от десет чистокръвни кучета не може да стане добро, освен ако има сърце на страхливец, а всъщност точно това го отличава от мелезите и уличните кучета. Чистокръвните са темпераментни като конете за надбягване. Чувствителни са и са горди. Гордостта е най-лошото. Слушай мене. Роден съм в тази професия и през целия си живот съм я учил. Успял съм. Има само една причина за моя успех. ЗНАНИЕТО. Разбери го: ЗНАНИЕТО. Друго преимущество е, че мелезите и уличните кучета са евтини. Няма нужда да се плашиш, че ще ги загубиш или похабиш. Винаги ще намериш други, и то евтини. И не ти създават затруднения при дресировката. Можеш да им вселиш страх божи. А с чистокръвните това е лошото — не можеш им взе страха. Набий здравата някое улично куче и какво ще направи? Ще ти целува ръката, ще те слуша, по корем ще лази, за да изпълни каквото го накараш. Уличните кучета са кучета-роби. Липсва им кураж, а за кучетата-артисти кураж не е нужен. Страх им е нужен на тях. Набий здравата едно породисто куче и ела гледай какво става. Понякога умират. Знам и такива случаи. А ако не умрат, какво правят? Стават упорити или зли, или пък и двете заедно. Понякога започват да хапят с пяна на устата. Можеш да ги убиеш, но няма да ги накараш да не хапят. Други пък стават упорити. Те са най-лошите. Те са привърженици на пасивната съпротива — така ги наричам аз. Не се нахвърлят срещу теб. Можеш да го биеш до смърт, но нищо няма да постигнеш. Приличат на ония християни, дето са ги горили на клада или сварявали в масло. Имат си собствено мнение и с нищо не можеш да го промениш. По-скоро ще умре. И така правят. Имал съм такива. Изтощават те. Вбесяват те, а ти никога не можеш да ги вбесиш. Учих се… и се научих да оставям породистото куче на мира. Губиш време, губиш търпение и струват много скъпо. Да вземем този териер тука! — кимна Колинс към Майкъл, който стоеше на няколко крачки зад него и мрачно гледаше разнообразната дейност на арената. — Той е от онези, които са и двете заедно — и упорит, и зъл. Затова за нищо не го бива. Никога не съм го бил истински и никога няма да го бия. Би било загуба на време. Притиснеш ли го повече, ще се нахвърли върху тебе. И ще умре в боя. Но само ако го притиснеш здраво, иначе е твърде умен, за да се бие. Ако пък не го притиснеш здраво, просто ще си седи като сега и ще отказва да научи каквото и да било. Бих го изхвърлил веднага, само че Хари Дел Мар не би могъл да греши. Бедният Хари е знаел, че кучето си има някакъв специалитет, и то първокласен, а моята работа е да го открия!

— Дали пък не е свикнал да работи с лъвове? — предположи Чарлс.

— Вярно, че не би се уплашил от лъвове — съгласи се Колинс. — Но какъв специален номер би могъл да изпълнява с лъвове? Да пъха глава в устата им? Никога не съм чувал куче да го прави, а идеята не е лоша. Но можем да опитаме. Опитвали сме го почти във всичко друго.

— Имаме стария Анибал — каза Чарлс. — В трупата на Сейл Синкър една жена пъхаше глава в устата му.

— Но старият Анибал започва да изкуфява — възрази Колинс. — Наблюдавам го отдавна и се мъча да се отърва от него. Всяко животно, особено пък дивите, може да пощурее всеки момент. А когато пощурее, тогава — сбогом! Губиш си парите, а ако не знаеш занаята — и живота си!

Ако не се беше намесил добрият бог на случайността, Майкъл би могъл като нищо да опита и този номер и да загуби главата си в огромната уста на животното. В следващия миг Колинс вече слушаше бързия доклад на пазача, който се занимаваше с лъвовете и тигрите. Човекът, който му докладваше, беше на четиридесет години, но изглеждаше двойно по-стар. Лицето му беше сухо и сбръчкано, а чертите дълбоко вдълбани, сякаш някое животно ги бе издрало.

— Старият Анибал започва да подлудява — беше основната мисъл на това, което той съобщи.

— Глупости! — каза Харис Колинс. — Май ти започваш да остаряваш. Взел ти е страха, това е то. Сега ще ти докажа. Елате всички! Ще прекъснем работата за петнадесет минути и ще ви покажа нещо, което никой не е виждал на сцената. То би донесло десет хиляди на седмица… само че не може да трае дълго! Старият Анибал би пукнал от наранена гордост! Елате всички! Всички работници! Петнадесет минути почивка!

И Майкъл последва по петите сегашния си господар, най-страшния от всички, като двамата водеха групата помощници и професионални дресьори, които в момента бяха на посещение. Беше добре известно, че когато Харис Колинс даваше представление, той го даваше само пред елита, пред върхушката на професията.

Пазачът на лъвове и тигри, който сякаш бе издрал собственото си лице с животинските нокти на характера си, взе да мърмори, когато видя, че работодателят му се приготвя да влезе в клетката на Анибал и че приготовленията му се състояха само в едно — да се снабди с една дълга дръжка от метла.

Анибал беше стар, но се ползуваше със славата на най-големия лъв, хванат от хората, а и още не беше загубил зъбите си. Когато неочакваната публика се струпа пред клетката, той се разхождаше нагоре-надолу по дължината й, като стъпваше тежко и се поклащаше с походката на пленените животни. Той не й обърна внимание и продължи да се разхожда, като клатеше глава и ловко се обръщаше в краищата на клетката, сякаш бе зает с определена цел.

— От два дни ходи така! — изскимтя пазачът. — А когато се приближиш — посяга. Вижте какво ми направи! — Човекът вдигна дясната си ръка. Ръкавите на ризата и фланелата бяха разкъсани на парцали и там, където ноктите бяха раздрали кожата, се виждаха успоредни резки, покрити със засъхнала кръв. — Хем не съм бил вътре! Направи го през решетките, само с един замах, когато почвах да чистя клетката. Да беше поне изревал или направил нещо друго. Но той изобщо не издава звук, само се разхожда насам-натам, без да спира.

— Къде е ключът? — попита Колинс. — Добре. Сега ме пусни вътре. След това заключи и вземи ключа. Загуби го, забрави го, хвърли го! Ще имам колкото щеш време, ще те почакам да го намериш и да ме пуснеш навън!

И пред критично настроената публика от помощници и посетители-професионалисти Харис Колинс, мушичката-човек, по-лек от „лека категория“, който живееше в смъртен страх да не би някой обед майката на неговите деца да му излее чиния с гореща супа върху главата, влезе в клетката, въоръжен единствено с дръжка на метла. Нещо повече, вратата биде заключена след него и в момента, когато беше вече вътре, без да изпуска от поглед разхождащия се Анибал, той дори повтори заповедта си да се заключи вратата и да се махне ключът.

Лъвът премина пет-шест пъти надолу-нагоре, без да обръща никакво внимание на неканения посетител. След това, докато отиваше към другия край на клетката и беше с гръб към него, Колинс пристъпи и застана неподвижно точно на пътеката, по която трябваше да се върне. Когато се върна и откри, че пътят му е препречен, Анибал не изрева. Той замахна към пречката на пътя си и движенията на мускулите му се преляха едно в друго под копринената бежова козина. Но Колинс знаеше предварително какво ще направи лъвът, замахна пръв с дръжката на метлата и удари животното по чувствителния нос. Анибал се отдръпна, изръмжа и втори път замахна с мощната си лапа. Отново беше изпреварен и ударът по носа го отпрати назад.

— Трябва да го накараш да държи главата си наведена; в това се крие безопасността! — каза майсторът-дресьор с нисък, напрегнат глас. — А, искаш още? На ти тогава!

Разгневеният Анибал бе приклекнал за скок и вдигнал глава. Следващият удар по носа го застави да наведе глава до земята и царят на животните, с нос, опрян в земята, се отдръпна назад, ръмжейки с уста и гърло.

— Следвайте го! — рече Колинс, като сам вървеше след него, удряше го отново по носа и ускоряваше отстъплението на лъва. — Човекът е господар, защото неговата глава мисли — преподаваше урока си Колинс. — Той трябва просто да накара тялото си да се подчинява на главата — това е то. Да може да мисли винаги преди животното и да действува преди него. Вижте как ще му взема страха! Съвсем не е толкова страшен, колкото се мъчи сам да си вярва! И тази негова идея трябва да бъде избита от главата му. Метлата ще свърши тази работа. Гледайте!

И той принуди животното да се отдръпне до края на клетката, като го удряше постоянно по носа и не му позволяваше да го вдигне от земята.

— Сега ще го завра в ъгъла!

Анибал се зъбеше, ръмжеше, плюеше, въртеше главата си настрана, с къси удари на лапата се мъчеше да избегне настоятелната пръчка и накрая се завря послушно в ъгъла, седна на задницата си и подтикван от болката, се опита да свие тялото си, за да го направи по-малко. През цялото време той държеше носа си надолу, така че беше безопасен. Точно в разгара на тази сцена той вдигна глава и се прозя. И не получи удар по носа, защото движението беше бавно и защото Колинс преди Анибал бе премислил какво ще стане и четеше неговите мисли.

— Предаде се — обяви Колинс и за първи път заговори с пълен глас, в който нямаше вече трепета на напрежението. — Щом един лъв се прозява в разгара на борбата, това не е защото обезумява — не, той е просто разсъдлив. Заставили са го да бъде разсъдлив. Иначе вместо да се прозява, ще скача или ще се бие с опашката. А сега той знае, че е победен и с тази прозявка просто иска да каже: „Предавам се! За бога, оставете ме на мира! Носът ме боли страшно. Много ми се ще да ви пипна с лапите си, но не мога. Ще правя всичко, каквото искате, и ще бъда ужасно послушен, само не удряйте бедния ми наранен нос.“ Но човек е господарят[1] и не може да си позволи да не бъде взискателен. Накарайте го да запомни добре, че вие сте господарят. Втълпете му го! Не спирайте, когато се предаде. Накарайте го да глътне горчивото лекарство и да оближе лъжичката. Накарайте го да целуне крака ви, който притиска шията му в праха. Накарайте го да целува пръчката, която го е била. Гледайте!

И Анибал, най-едрият лъв в клетката, запазил всичките си зъби, хванат в джунглата в зряла възраст, истински цар на животните, отстъпи още повече и се сви в ъгъла пред заплашителната дръжка в ръката на човечето. Гърбът му бе приведен и положението на мускулите не бе за скок. Той свеждаше глава все по-надолу и унизено я завря под гърдите си, като се подпря на двете си колена и закри нещастния си нос с огромни лапи — лапи, които с един-единствен удар биха изтръгнали живота на Колинс от малкото му тяло.

— Може и да се преструва — съобщи Колинс, — но въпреки това трябва да целуне крака ми и пръчката. Гледайте!

Той вдигна левия си крак и го поднесе напред, но не нерешително, а бързо и твърдо, и го постави върху врата на лъва. Пръчката беше готова за удар, готова да изпревари с едно действие следващото възможно действие на лъва, тъй както и мисълта на Колинс беше една мисъл по-напред от следващата мисъл на лъва.

И Анибал направи това, което беше предвидено и предрешено. Вдигна глава бързо, огромните му челюсти се разтвориха, кучешките му зъби блеснаха и той се опита да ги забие в тънкия, обут в коприна глезен, подаващ се от кафявата обувка. Но не можа. Зъбите едва бяха минали една пета от разстоянието, когато готовата за удар пръчка чукна носа му и отново го накара да го завре под гърдите си и да го покрие с лапи.

— Не е обезумял — каза Колинс. — Колкото и малко да разбира, той вижда, че аз знам повече от него и че съм го победил окончателно. Ако беше обезумял, нямаше да го разбере, аз нямаше да знам какво става в главата му, нямаше да мога да го предварвам и тогава щеше да ме спипа и да оплиска клетката с кръвта ми!

Той започна да боде Анибал с края на пръчката, като след всяко бодване я изтегляше, готова за нов удар. Големият лъв лежеше, ръмжеше безпомощно, при всяко убождане показваше все повече муцуната си и я вдигаше по-високо, докато накрая червеният му език изскочи между зъбите и облиза обувката, която тежко лежеше на врата му, а след това облиза и пръчката, която му бе причинила цялата болка.

— Ще бъдеш ли добър лъв сега? — попита Колинс и грубо затърка врата на Анибал с обувката си.

Анибал не можа да се въздържи и изръмжа от омраза.

— Ще бъдеш ли добър лъв? — повтори Колинс, като търкаше врата му още по-грубо.

И Анибал показа носа си и с червения си език облиза отново кафявата обувка и тънкия, обут с кафява коприна глезен, който можеше да строши с едно стисване на зъбите.

[1] Но човек е господарят (в англ. оригинал But man is the boss) — Но човекът е господарят. — Бел.ел.кор. ↑

Глава XXVIII

Сред многото животни, които срещаше в Сидъруайлдската школа, Майкъл завърза едно странно и тъжно приятелство. Тя се казваше Сара, малка зелена маймунка от Южна Америка, и сякаш бе родена истерична, винаги възмутена и без чувство за хумор. Понякога, докато вървеше след Колинс по арената, Майкъл виждаше как чака да бъде изпробвана в някой нов номер. Защото тя не можеше или не искаше да научи нищо и постоянно я изпробваха в най-различни номера или пък я оставяха в съвсем малки роли, за да запълва сцената при други, по-важни изпълнители.

Но тя причиняваше само неразбории, бърбореше непрекъснато, надаваше писъци от страх или започваше кавги с другите животни. Когато я караха да направи нещо, възмутено протестираше; а помъчеха ли се да я накарат със сила, нейните крясъци и викове възбуждаха другите животни по арената и работата не вървеше.

— Няма значение — каза Колинс накрая. — Ще се включи в следващата трупа маймуни, която ще сформираме.

За една маймуна най-страшната съдба бе да бъде на сцената безпомощна марионетка, принудена чрез невидими пръчки и жици, бодена и дърпана от скрити хора, да се движи и играе в цяло представление.

Но Майкъл се запозна с нея, преди да й бъде прочетена тази присъда.

При първата им среща тя се хвърли ненадейно отгоре му — крещящо малко дяволче, което го заплашваше с нокти и зъби. А Майкъл, потънал дълбоко в обичайната си апатия, само я погледна спокойно, без дори да се наежи или да наостри уши. В следващия миг тя го видя да й обръща глава и да не се интересува повече от нейната ярост и суетня. Това я накара да се замисли. Ако се беше нахвърлил върху й, ако беше заръмжал или показал други признаци на гняв и недоволство, както правеха останалите кучета при подобно нападение, тя би започнала да писка и крещи, би вдигнала страшен протест, би викала за помощ и би призовала всички хора да бъдат свидетели как я нападат без никакво предизвикателство от нейна страна.

Но необичайното държане на Майкъл сякаш я порази. Тя се приближи неуверено до него, без да вдига повече шум, а момчето, което я водеше, отпусна тънката й верижка.

— Дано ти счупи гръбнака! — беше злобното му пожелание; защото то силно мразеше Сара и предпочиташе да бъде при лъвовете и слоновете, отколкото да танцува около някаква свадлива женска маймуна, с която не можеш изобщо да се разбереш.

И понеже Майкъл не й обърна внимание, тя се влюби в него. Не мина много време и тя вече бе обвила ръце около шията му, а главата й беше сгушена до неговата. И тогава започна нейната безкрайна изповед. Ден след ден тя го хващаше по никое време на арената и като се притискаше до него, с нисък глас, без да си поема дъх, му разказваше нещо, което, доколкото той разбираше, беше историята на нейния живот. Във всеки случай звучеше като историята на нейните мъки и на всички обиди и несправедливости, които се бяха струпали върху й. Беше някакво продължително оплакване, а част от него като че ли се отнасяше до здравето й, защото тя твърде често подсмърчаше, кашляше и изглежда, че я боляха гърдите, тъй като постоянно и внимателно притискаше ръка към тях. Понякога обаче тя преставаше с оплакванията си, милваше го и се грижеше като майка за него, а от време на време издаваше мили, нежни звуци, подобни на гукане.

Нейната ръка беше единствената в Сидъруайлд, която го докосваше с добри чувства, и тя винаги беше нежна, никога не го щипеше, никога не дърпаше ушите му. По същия начин той беше единственият й приятел; и той свикна с нетърпение да очаква срещите им през време на утринната работа, макар че всяка среща винаги завършваше със скандал, защото тя се биеше с пазача, за да не я отведе. Виковете и протестите й отстъпваха място на скимтене и плач, а хората отстрани се смееха на тази необикновена любов между нея и ирландския териер.

Но Харис Колинс толерираше, дори окуражаваше приятелството им.

— Двамата вечно кисели опозиционери се разбират отлично — каза той. — И това им действува добре. Дава им цел в живота — което е необходимо за здравето. Но някой ден, помнете ми думата, тя ще се нахвърли върху него и тогава приятелството им ще рухне с трясък.

Половината от изречението той произнесе с пророчески глас и въпреки че тя никога не се нахвърли върху Майкъл, наближаваше денят, в който тяхното приятелство наистина щеше да рухне.

— Тюлените например са прекалено умни — обясняваше един ден Колинс, изнасяйки нещо като извънредна лекция пред неколцина свои помощници. — Когато давате представление, трябва просто да им подхвърляте риба. Ако не го направите, те няма да ви слушат, и това е всичко. Но не можете да разчитате на същия резултат, когато давате лакомства на кучетата, макар че бихте могли да накарате някое младо, недресирано прасе да прави номера с помощта на биберон, скрит в ръкава. Трябва просто да премисляте всичко. Вярвате ли, че ще накарате тези хрътки да се разтегнат целите, ако им обещаете парче месо? Само камшикът ги кара да се разтягат. Погледнете нататък към Били Грийн. Няма друг начин да научиш онова куче на неговия номер. Не можеш го научи с обич. Не можеш да му платиш, за да го направи. Има само един начин и той е да го принудиш.

В момента Били Грийн дресираше едно мъничко, неописуемо къдраво кученце. На сцената той винаги жънеше успех, като вадеше от джоба си някакво малко кученце, което правеше точно този номер. Последното кученце бе умряло от счупване на гръбнака и той сега обучаваше новото. Хващаше мъничето за задните крака и го подхвърляше във въздуха, където то правеше половин салто и падаше надолу с главата; трябваше да падне с предните си крака на ръката му и да се закрепи там с изпънати нагоре задни крака. Той се навеждаше отново и отново, хващаше го за задните крака и го подхвърляше, за да се обърне. Кученцето се мъчеше да изпълни номера, почти сковано от страх. Но нито веднъж не успя да запази равновесие. Понякога падаше сгърчено; няколко пъти едва не падна на земята; а веднъж се изплъзна и така силно удари страната си, че не можа да си поеме дъх. Господарят му се възползува от този момент, за да избърше потта от димящото си лице, и го подритна с крак, докато то едва-едва се изправяше.

— Още не се е родило кучето, което би научило този номер само заради обещаното парче месо — продължи Колинс. — Същото важи и за кучето, което би ходило на предните си лапи — трябва поне хиляда пъти да ударите задните му крака с пръчка. Нека вземем този номер. Винаги има голям успех, особено при жените. Толкова е умничко, знаете ли, толкова чудесно и мило! Виж как го измъкват от джоба на любимия господар и то има такова доверие в него и му позволява да го подхвърля по такъв начин. Доверие и обич — глупости! Просто му е внушил страх божи! Въпреки това добре е да извадиш понякога нещо сладко от джоба си и да го дадеш на животното, това винаги има голям успех пред публиката. Друга полза от този жест няма, но е добре като номер. Публиката обича да вярва, че животните играят с удоволствие, че с тях се отнасят като с любими същества и че те обичат господарите си до смърт. Но ако публиката можеше да надникне зад кулисите, господ да ни е на помощ на всички нас и на насъщния ни хляб! Всички номера с дресирани животни веднага щяха да бъдат смъкнати от сцената и ние би трябвало да си търсим друга работа.

А и колко жестокости стават на сцената пред очите на самата публика! Най-добрият измамник, когото съм виждал, беше Лоти. Тя имаше група дресирани котки. Обичаше ги до смърт пред всички, особено ако някой номер не вървеше. Какво правеше? Вземаше котката в ръце и я целуваше. А когато я слагаше долу, котката правеше много, много добре номера, докато глупавата публика се късаше да ръкопляска на нейната човечност и благост. Целуваше ли я? Истински? Аз ще ви кажа какво й правеше. Хапеше й носа!

Елинор Павало научи номера от Лоти и го упражняваше с малките си кученца. Много кучета работят на сцената с бодлив нашийник, а умният човек може да извие носа на кучето, без никой от публиката да разбере. Но най-важното е страхът. Това, което кара повечето от кучетата да се държат добре, е, че те си спомнят какво могат да получат, след като свърши номерът.

Спомнете си капитан Робъртс и неговите знаменити датски кучета. Те не бяха съвсем чистокръвни. Трябва да имаше цяла дузина от тях — най-свирепата глутница от грубияни, която съм виждал. На два пъти ми ги оставя тука. Не можеше да се влезе при тях без пръчка в ръка. Имах един младеж мексиканец, който трябваше да се грижи за тях. Той също беше голям грубиян. Но те го смъкнаха на пода и едва не го изядоха. Докторите му направиха над четиридесет шева и го набодоха здравата със серум против бяс. Кучетата така го наредиха, че цял живот ще куца с десния си крак. Казвам ви, бяха страшни. Въпреки това при всяко вдигане на завесата капитан Робъртс жънеше небивали успехи още с първия си номер. Тези кучета просто се тикаха около него, като че го обичаха до смърт — така поне изглеждаше. А дали го обичаха? Мразеха го. Виждал съм го тука, в клетката на Сидъруайлд, да влиза сред тях с палка и да ги бие безстрастно, докато им изкара душата… Разбира се, че не го обичаха. Той просто употребяваше малко анасоново масло[1], напояваше малки парчета месо в него и ги натъпкваше в джобовете си. Но този номер има ефект само с огромни кучета като неговите. Пък и те не правеха редовните си номера заради анасоновото масло. Правеха ги заради палката на капитан Робъртс. Самият той беше голям звяр.

Той казваше, че изкуството да дресираш животни е изкуство да им всяваш страх. Един от неговите помощници ми разправи след това една доста мръсна история за него. Имали свободен месец в Лос Анжелос и капитан Робъртс решил да дресира куче, което да балансира сребърен долар върху гърлото на бутилка шампанско. Помислете си какво представлява тази работа и се опитайте да си представите как ще накарате някое куче да го прави от обич. Помощникът ми каза, че той изхабил толкова пръчки, колкото и кучета, и че уморил шест кучета. Купувал ги по два долара и половина от кучкарите и всеки път, когато някое куче умирало, имал на разположение друго, за да го замести. И със седмото куче успял. Казвам ви, научил го да балансира долар върху гърлото на бутилка. Една седмица след като излязло на сцената, то умряло от последиците на обучението си. Абсцес в дробовете, който се дължал на палката.

Бях малък, когато тука дойде един англичанин. Той имаше понита, маймуни и кучета. Така хапеше маймуните по ушите, че на сцената трябваше само да се престори, че иска да ги ухапе, и те преставаха да се правят на глупави и ставаха послушни. Имаше едно голямо шимпанзе, което жънеше страшен успех. Можеше да се преобърне четири пъти върху гърба на галопиращо пони, и то с такава бързина, че човек не успяваше да ги преброи. Обикновено англичанинът го пребиваше от бой най-малко два пъти в седмицата. Понякога побоищата бяха твърде жестоки, маймуната се разболяваше на другия ден и не можеше да даде представление. Собственикът й разреши и този проблем. Започна да я бие по-малко, просто колкото да усети вкуса на пръчката, редовно, пред всяко представление. В този случай лекарството имаше добър резултат, макар че някоя друга маймуна би се озлобила и не би изпълнила номера изобщо.

В този ден при Харис Колинс дойде един собственик на лъвове и Колинс му продаде съвета, от който онзи се нуждаеше. Собственикът нямаше ангажимент в момента и трите му лъва бяха на пансион в Сидъруайлд. Техният номер беше ефектен, дори предизвикваше ужас сред публиката; защото те се мятаха насам-натам, ревяха и сякаш искаха да разкъсат нежното момиче, което участвуваше в номера и привидно ги държеше в подчинение само с несломимия си кураж и малък камшик в ръка.

— Бедата е, че са свикнали с номера! — оплака се човекът. — Изадора не може вече да ги възбуди. Просто не искат да се преструват.

— Познавам ги — кимна Колинс, — вече са доста стари, а освен това духът им е пречупен. Да вземем стария Сарк. Толкова много халосни патрони са изстреляни край ушите му, че е оглушал напълно. А Селим заедно със зъбите си е загубил и сърцето си. Тоя номер му е бил изигран от един португалец, който се е занимавал с него в цирка на Барнъм и Бейли. Знаете ли как е станало?

— Често съм се чудил — поклати глава човекът. — Трябва да е било страшен удар.

— Така е било. Португалецът го ударил с железен прът. Селим бил в лошо настроение и посегнал с лапа към него, а той го праснал с всичка сила по устата точно когато я отварял, за да изреве. Той сам ми го разправи. Каза, че зъбите на Селим затропали по пода като плочки от домино. Но не е трябвало да го прави. Така се руши ценно имущество.

— И трите лъва нямат голяма стойност за мене — каза собственикът им. — В края на номера вече не се хвърлят върху Изадора и не ръмжат. Всъщност това правеше номера ценен. На финала винаги ни ръкопляскаха много. Кажете какво мога да направя? Да изоставя ли номера? Или да взема по-млади лъвове?

— Изадора ще бъде в по-голяма безопасност със старите — каза Колинс.

— В прекалено голяма безопасност — възрази съпругът на Изадора. — Разбира се, при по-млади лъвове аз самият ще бъда затрупан с работа и отговорности. Но трябва да си изкарваме хляба, а този номер вече пропада.

Харис Колинс поклати глава.

— Какво искате да кажете? Каква е идеята ви? — жадно попита мъжът.

— Ще живеят още доста години, виждам, че клетката им е понесла — поясни Колинс. — Ако вложите пари в млади лъвове, не е сигурно дали ще издържат. А можете да продължите номера и с това, което имате. Трябва ви само моят съвет… — Майсторът-дресьор направи пауза и човекът с лъвовете отвори уста, за да проговори. — Което ще ви струва — продължи бавно Колинс, — да кажем, триста долара.

— Само за един съвет? — бързо попита другият.

— Съвет, за който ви гарантирам, че ще има успех. Колко ще платите за три нови лъва? А ето че ви предлагам да направите много пари срещу триста долара. И съветът е съвсем прост. Мога да ви го кажа с три думи. Което прави по сто долара на дума.

— Твърде скъпо е — възрази другият. — Аз трябва да си изкарвам прехраната.

— Също и аз — увери го Колинс. — Затова съм тука. Аз съм специалист и трябва да ми платите хонорар на специалист. Ще побеснеете, когато ви го кажа, толкова е просто! И да ме убият, ако мога да разбера как не сте се сетили още!

— Ами ако не свърши работа? — беше недоверчивият отговор.

— Ако не върши работа, няма да платите.

— Добре, казвайте — предаде се човекът с лъвовете.

— Пуснете им ток.

Отначало човекът не можа да разбере; после започна да му просветва.

— Искате да кажете?…

— Точно така — кимна Колинс. — И никой няма да разбере. Със сухи батерии става чудесно. Можете да ги инсталирате под пода на клетката. Когато е готова, Изадора ще трябва да настъпи само бутона на пода; и ако те не започнат да скачат и да реват така, че да заглушат оркестъра, щом електричеството мине през краката им, не само че ще си задържите парите, ами и аз ще ви дам още триста. Зная тази работа. Виждал съм как го правят и винаги има ефект. Все едно че танцуват по зачервена печка. Скачат нагоре и когато падат, пак си изгарят краката. Но[2] ще трябва да им пускате тока постепенно — предупреди го Колинс. — Ще ви покажа как да го направите. Най-напред слаба батерия, за да могат да свикнат, и после все по-силна и по-силна. Никога не привикват съвсем на тока. Докато са живи, ще танцуват така пъргаво, както и първия път. Какво ще кажете?

— Струва си триста долара наистина — призна човекът. — Де да можех и аз така лесно да печеля парите си!…

[1] Анасоново масло (в оригинал aniseed oil) — действа положително на нервната система при напрегнатост и раздразнение. — Бел.ел.кор. ↑

[2] Премахната дублирана дума и заменена липсващата с превод от англ. оригинал. — Бел.ел.кор. ↑

Глава XXIX

— Мисля, че ще трябва да го изоставя — каза Колинс на Джони. — Знам, че Дел Мар е бил прав, като казваше, че кучето е изключително, но аз не мога да намеря ключа към загадката.

Това изявление беше направено след една битка между Майкъл и Колинс. Майкъл, по-мрачен и зъл от всякога, беше станал раздразнителен и почти без повод нападна омразния човек, но както винаги не успя да го захапе, а получи на свой ред два силни ритника под челюстта.

— Може да е златна мина наистина — размишляваше на глас Колинс, — но да ме обесят, ако мога да я разработя, а пък той всеки ден става все по-непоносим. Погледни го! Защо се нахвърля върху мен? Не съм бил груб към него. Събира такава злоба, че един ден ще се хвърли и на някой полицай!

Няколко минути по-късно един от клиентите му, младеж с буйна коса, който държеше в Сидъруайлд три леопарда на пансион и репетираше с тях, молеше Колинс да му заеме някой еърдейл[1].

— Останал ми е само един — обясни той, — а нямам ли два, не мога да се чувствувам в безопасност.

— Какво се случи с другия? — попита майсторът-дресьор.

— Алфонсо, големият мъжки леопард, нещо се озлоби тази заран и му видя сметката. Трябваше да го отърва от мъките. Червата му бяха изтекли като на кон при борба с бикове… Но наистина ме спаси. Ако не беше той, щях да получа сериозна рана. Алфонсо доста често се озлобява по този начин. Това е второто куче, което ми убива.

Колинс поклати глава.

— Нямам еърдейли — каза той и точно тогава погледът му попадна случайно върху Майкъл. — Опитайте ирландския териер — предложи той. — По природа те приличат на еърдейлите. Сродни породи са.

— Когато става въпрос за смели кучета, аз се доверявам на еърдейла — нерешително отговори човекът с леопардите.

— И ирландският териер е смело куче. Вижте този тука! Вижте колко е голям и тежък. Казвам ви, целият е само кураж. Нищо не може да го изплаши. Опитайте. Ще ви го заема. Ако излезе добър, ще ви го продам евтино. Ще бъде нещо ново — ирландски териер да работи с леопарди.

— Ако се сдърли с тия котки, ще си намери края — каза Джони на Колинс, когато човекът с леопардите отвеждаше Майкъл.

— Тогава може би сцената ще загуби една голяма звезда — отговори Колинс и вдигна рамене. — Но поне ще ми се махне от главата! Когато едно куче се вкисне така, с него е свършено. Не можеш да направиш нищо с него. И преди са ми падали такива!

И Майкъл отиде да се запознае с Джек, живия еърдейл, и да участвува всеки ден в номера с леопардите. В тия големи, петнисти котки той позна наследствените си врагове и още преди да го вкарат в клетката, вратът му се наежи целият, кожата нервно се опъна, а козината се втвърди. Вкарването на новото куче в клетката беше напрегнат момент за всички заинтересувани. Рошавият човек с леопардите, когото афишите наричаха Раул Касълмон, а приятелите му — Ралф, беше вече вътре. Еърдейлът беше с него, а отвън стояха няколко мъже, въоръжени с железни пръти и дълги стоманени вили. Тези оръжия, готови за внезапна намеса, бяха прекарани през решетките. С тях заплашваха леопардите, които насила караха да правят номера.

Щом Майкъл влезе, те възнегодуваха веднага, заръмжаха, замахаха дългите си опашки и се свиха за скок. В същия миг дресьорът проговори остро и заповедно и вдигна камшика си, а мъжете отвън надигнаха железата и заплашително ги вмъкнаха по-навътре в клетката. И леопардите, добре запознати с горчивия вкус на желязото, останаха приклекнали, въпреки че все още сумтяха и гневно махаха с опашки.

Майкъл не беше страхливец. Той не потърси човека за защита. От друга страна, беше достатъчно разумен, за да се хвърли върху такива ужасни същества. Всъщност с настръхнала козина на врата той направи следното: прекоси със стегната походка клетката, обърна се с лице към опасността и със същата походка тръгна назад, докато спря при Джек, който го посрещна с добродушно ръмжене.

— Това се казва куче! — измърмори дресьорът с необичайно напрегнат глас. — Не могат го уплаши!

Положението беше наистина напрегнато и Ралф действуваше предпазливо и внимателно, без да прави внезапни движения, а очите му наблюдаваха едновременно кучетата, леопардите и мъжете извън клетката, които държаха прътите и вилите. Той накара дивите котки да станат и да се разделят една от друга. След отривиста заповед Джек отиде сред тях. Майкъл по собствена инициатива го последва. Също като Джек и той вървеше стегнато, внимателно и много предпазливо.

Един от леопардите, Алфонсо, изведнъж му изръмжа. Той не се стресна, въпреки че козината му се наежи и кучешките му зъби се оголиха в мълчаливо ръмжене. В същия миг най-близкият железен прът се вмъкна навътре и спря заплашително близо до Алфонсо, който премести жълтите си очи от Майкъл на пръта, после обратно към Майкъл и не нанесе удара.

Първият ден беше най-труден. След това леопардите приемаха Майкъл, както приемаха и Джек. Нито едната, нито другата страна не проявяваше привързаност или обич. Майкъл бързо разбра, че хората и кучетата бяха против котките и че хората и кучетата трябва взаимно да се поддържат. Всеки ден той прекарваше по един-два часа в клетката и наблюдаваше репетициите, без да върши друга работа, освен да стои на стража заедно с Джек. Понякога, когато леопардите изглеждаха в по-добро настроение, Ралф дори караше двете кучета да лягат. Но през лошите сутрини той ги държеше готови да скочат между него и евентуалния нападател.

През останалото време Майкъл делеше широкото си помещение с Джек. Както за всички други животни в Сидъруайлд, и за тях се грижеха добре, често ги миеха и ги пазеха от паразити. За тригодишната си възраст Джек беше твърде улегнало куче. Или никога не се бе научил да играе, или вече беше забравил. От друга страна, имаше благ, спокоен характер и не се сърдеше на Майкъл за заядливостта, която той прояви отначало. Майкъл бързо престана да бъде заядлив и приемаше с радост съжителството им. Но те не проявяваха чувствата си. Бяха доволни да лежат будни с часове и всеки да изпитва насладата от близостта на другия.

Понякога Майкъл чуваше Сара да прави сцени някъде далеч или да праща зов, който той знаеше, че е за него. Веднъж тя избяга от пазача си и намери Майкъл тъкмо когато излизаше от клетката на леопардите. Хвърли се отгоре му, прегърна го с остри радостни писъци и истерично му заразправя всичките си нещастия, откак се бяха разделили. Укротителят на леопарди я погледна снизходително и я остави да му се порадва. Накрая пазачът й насила я отдели от Майкъл, въпреки че тя крещеше като вещица. Когато я откъсна от него, тя се хвърли разгневена върху пазача и преди той да я укроти, заби зъби в палеца и китката му. Всичко това предизвика голямо веселие сред зяпачите, а писъците й възбудиха леопардите и те започнаха да ръмжат и да се хвърлят по решетките. Когато я откараха, тя започна тихичко да стене, също като разочаровано дете.

Въпреки че Майкъл се справи блестящо с работата си при леопардите, Раул Касълмон не успя да го купи от Колинс. Няколко дни по-късно цялата арена бе разтревожена от рев и врява, която идваше откъм клетките на животните. Когато се чуха и револверни изстрели, възбудата се разпространи навсякъде. Лъвовете нададоха силен рев, а кучетата ожесточено залаяха. Всички номера по арената спряха, защото животните се отпуснаха и не можеха да продължат. Няколко души, сред тях и Колинс, изтичаха към клетките. Пазачът на Сара пусна веригата й, за да ги последва.

— Басирам се, че това е Алфонсо! — извика Колинс на един от помощниците си, който тичаше до него. — Страх ме е, че Ралф ще си изпати!

Когато Колинс пристигна на мястото, цялата история отиваше към кулминацията си. Двама души тъкмо вадеха Касълмон от клетката и докато Колинс тичаше, можа да види как го поставиха на земята, за да затворят вратата й. Вътре в нея животните се бяха вчепкали и се биеха така жестоко, че беше почти невъзможно да се различат Алфонсо, Джек и Майкъл. Навън около клетката подскачаха няколко души, тикаха вътре железните пръти и се опитваха да ги разделят. В най-отдалечения край на клетката седяха другите два леопарда, ближеха раните си, ръмжаха и замахваха по железните пръти, които ги държаха настрана от битката.

Пристигането на Сара и всичко, което последва, стана за няколко секунди. Малката зелена маймунка, опашатото женско създание, което познаваше любовта и истерията, далечната братовчедка на жената-човек, влачейки веригата си, скочи стремглаво към гъстите пръти на клетката и се промъкна между тях. В същото време купчината се разпадна. Майкъл излетя от нея с такава сила, че се удари в близкия край на клетката, падна на пода, опита се да скочи, но пак се свлече на пода, а от една ужасна рана на дясното му рамо обилно потече кръв. Сара скочи към него, обви го с ръце и майчински го притисна към плоските си, малки, космати гърди. Тя надаваше тревожни викове, а когато Майкъл се помъчи да се изправи на ранения си преден крак, тя му се скара с остър, но нежен глас и с ръцете си се опита да го задържи встрани от битката. Сегиз-тогиз тя отправяше към Алфонсо поглед, пълен с ненавист, и го ругаеше с пронизителни писъци.

Един прът, тикнат в страната му, отвлече вниманието на големия леопард. Той удари с лапа по него, а когато отново го ръгнаха, захапа голото желязо със зъби. С втория си скок той се намери до прътите на клетката и с един-единствен замах раздра ръката на човека, който го беше мушнал. Човекът отскочи настрана и прътът падна. Алфонсо се хвърли отново върху Джек, който по това време беше вече безвреден противник и можеше само да пъхти и трепери, целият потънал в кръв.

Майкъл бе успял да се изправи на три крака и се мъчеше да закуца напред въпреки задържащите ръце на Сара. Вбесеният леопард се приготви да се хвърли върху тях, когато ново бодване го отвлече. Този път той се нахвърли направо върху човека и се удари в прътите на клетката с такава сила, че я разтърси цялата.

Още хора се заеха да мушкат пръти, но Алфонсо вече не можеше да бъде спрян. Сара го видя да се приближава и диво, пискливо закрещя срещу него. Колинс грабна револвера на един от своите помощници.

— Не стреляйте! — извика Касълмон и сграбчи ръката на Колинс. Сам той беше много зле. Едната му ръка безпомощно висеше отстрани, а някаква рана на главата му бе напълнила очите с кръв. Той се избърса о рамото на майстора-дресьор, за да може да вижда. — Той е мое имущество! — протестира той. — И струва колкото сто болни маймуни и вкиснати териери. Ще се помъчим да измъкнем и тях. Дайте ми възможност да се опитам. Нека някой да ми избърше очите, моля ви! Не мога да гледам. Изхарчих халосните си патрони. Има ли някой халосни патрони?

Сара ту се опитваше да препречи тялото си между Майкъл и леопарда, който все още бе забавян от мушканията на железните пръти, ту се обръщаше да крещи към озъбената котка, като че ли чрез тази си проява на ненавист би могла да я уплаши и задържи.

Настръхнал и заръмжал, Майкъл я повлече няколко трикраки стъпки напред, но повреденото му рамо не издържа и той припадна. Тогава Сара извърши големия си подвиг. С последен вик на крайна ярост тя се хвърли право в лицето на чудовищната котка, като дереше и късаше с ръце и крака, а зъбите й се впиха в подрязаното му ухо. Изненаданият леопард се дигна на задни крака, а с предните заудря и задърпа малкия демон, който не го пускаше.

Битката и животът на малката зелена маймунка траяха десетина къси секунди. Но това време беше достатъчно за Колинс да открехне вратата на клетката, да хване бързо Майкъл за задния крак и да го измъкне навън.

[1] Еърдейл — куче от породата на териерите с остра светлокафява козина на черни петна. — Б.пр. ↑

Глава XXX

В Сидъруайлд не практикуваха бързата, груба хирургия на Дел Мар, затова Майкъл оживя. Един истински хирург, опитен и смел, едва-що не го наряза на късове, докато поправяше основно разбитото му рамо. Той извърши неща, които не би посмял да извърши над човешко същество, но които се оказаха правилни за Майкъл.

— Ще остане завинаги куцо — каза хирургът, докато избърсваше ръцете си и гледаше надолу към Майкъл, който лежеше и по-голямата част от тялото му бе неподвижно обвита в гипс. — Оздравяването му ще бъде доста дълго и трябва да мине при най-добри грижи. Ако се повиши температурата, ще е по-добре да му спестим мъките. Колко струва?

— Не знае никакви номера — отговори Колинс. — Може би към петдесет долара, а сега сигурно и толкова не струва. Няма смисъл да се дресират куци животни.

Но времето доказа, че и двамата не бяха прави. Майкъл не беше обречен да куца цял живот, въпреки че в следващите години рамото му беше чувствително и понякога, когато времето беше влажно, трябваше да избягва болката, като накуцва леко. От друга страна, беше му писано да получи много висока цена и да стане звезда от първа величина, така както бе предсказал Хари Дел Мар.

Междувременно той пролежа много дълги, изморителни дни в гипса, без да вдигне опасна температура. За него бяха положени превъзходни грижи. Но те не произлизаха от обич или привързаност. Те бяха просто част от системата на Сидъруайлд, система, която носеше на школата такъв голям успех. Когато го извадиха от гипса, не му бе позволено инстинктивното удоволствие на всички животни да ближе раните си, тъй като го бяха увили и вързали с остроумно подредени превръзки. А когато накрая махнаха и тях, вече нямаше рани за близане; само дълбоко в рамото му остана една болка, която мина едва след месеци.

Колинс вече не му досаждаше с опитите си да го учи на номера и един ден го даде назаем, за да попълни трупата на двойка мъж и жена, които бяха загубили три кучета от пневмония.

— Ако ви върши работа, можете да го вземете за двадесет долара — каза Колинс на Уилтън Дейвис.

— Ако пукне? — попита Дейвис.

— Няма денонощно да мисля за него — дигна рамене Колинс. — Не се поддава на обучение.

Тъй че Майкъл напусна Сидъруайлд, натоварен в клетка, и беше твърде вероятно да не се върне, защото Уилтън Дейвис се славеше сред дресьорите с жестокостта си към кучетата. Той би могъл да прояви грижи към някое специално куче, което можеше да прави особено ценен номер, но обикновените участници бяха твърде евтини. Струваха от три до пет долара парчето. Случаят с Майкъл беше още по-лош, защото не струваше и толкова. И ако умреше, единствената грижа, която можеше да причини на Дейвис, беше да го накара да си потърси друго куче.

Първият етап от новата авантюра на Майкъл не му донесе особени неприятности, въпреки че бе натикан в клетка, в която не можеше да се изправи, а подхвърлянето и преобръщането на клетката му причиняваха неизброими болки в рамото. Пътешествието продължи само до Бруклин, където го предадоха по съответния ред на някакъв второстепенен театър, защото Уилтън Дейвис беше толкова безспорно второстепенен дресьор, че никога не успяваше да получи ангажимент в големите заведения.

Страданията в тясната клетка започнаха, след като Майкъл беше отнесен в една голяма стая над сцената и бе оставен там заедно с десетина други кучета, също затворени в тесни клетки. Те бяха жалка пасмина, все улични псета, повечето смазани духом и нещастни. От ударите на Дейвис някои от тях имаха лоши рани по главите. За раните не се полагаха никакви грижи, а бялата боя, която им слагаха, за да ги прикрият преди излизане на сцената, съвсем не им помагаше. От време на време някои виеха печално, а понякога всички едновременно лаеха, сякаш това бе единственото, което им оставаше да правят в тесните килии.

Майкъл беше единственият, който не се присъединяваше към общия хор. Той отдавна вече се бе затворил в себе си и бе престанал да лае. Станал бе твърде необщителен за подобни прояви; не следваше и примера на някои от кучетата в стаята, които имаха кавгаджийски нрав и през цялото време ръмжаха и правеха скандали през пръчките на клетките си. Фактически лошото разположение на Майкъл се бе толкова задълбочило, че не му позволяваше дори да участвува в свади. Единственото, което искаше, бе да го оставят на спокойствие и през първите четиридесет и осем часа получи спокойствие дори в излишък.

Уилтън Дейвис беше събрал преждевременно трупата си, тъй че новата програма щеше да почне чак след пет дена. Той използува това време, за да посети роднините на жена си в Ню Джърси, и се уговори с един от работниците на сцената да храни и пои кучетата му. Работникът щеше да свърши тази работа, но има нещастието да се сбие с един кръчмар, поради което бе откаран със счупен череп в дежурната болница. А като връх на всичко, по нареждане на противопожарната охрана, театърът беше затворен за три дена, тъй като трябвало да се вземат някои допълнителни предпазни мерки.

Никой не се и доближи до стаята с кучетата и след няколко часа Майкъл усети глад и жажда. Времето минаваше и гладът бе изместен от жаждата за вода. Когато падна нощта, лаят вече не преставаше и през дългите нощни часове постепенно се смени със скимтене и вой. Сред този мъчителен ад единствено Майкъл не издаваше нито звук и мълчаливо страдаше.

Дойде утрото на втория ден; бавно се занизаха часовете към втората нощ; мракът на втората нощ падна над тази тъжна сцена, която беше достатъчна сама по себе си, за да бъде присъда над всички номера с дресирани животни във всички театри и циркове по света. Дали Майкъл беше потънал в сън или делириум, не можеше да се каже; но и в единия, и в другия случай той преживя отново голяма част от миналия си живот. Той отново игра като малко кученце по широките веранди пред бунгалото на мистър Хагин в плантацията в Мериндж; или пък се промъкваше по края на джунглите към брега на реката заедно с Джери, за да дебне крокодилите; или пък се учеше от мистър Хагин и Боб по примера на Биди и Терънс да счита негрите за по-долнокачествени, презрени богове, които трябваше да бъдат държани на подходящото им място.

Той пак беше на шхуната „Йожени“ заедно с капитан Келър, втория му господар, и на брега в Тулаги отново се влюби в Стюард с магическите пръсти и отплува с него и Куейк на парахода „Макамбо“. Във виденията му най-често се явяваше Стюард върху неясния фон от кораби и хора, Стария моряк, Симон Нишиканта, Гримшо, капитан Доун и малкият, сбръчкан А Мой. А не по-рядко от другите се появяваха Скрепс и Коки, храбрата, малка перушинка живот, която се бе държала с достойнство през краткото си съществуване под слънцето. И на Майкъл му се струваше, че от едната му страна за него се беше вкопчил Коки и му говореше безсмислици на ухото, а от другата се притискаше Сара и бъбреше нескончаемата си и неразбираема изповед. Тогава дълбоко под ушите му сякаш го галеха магическите ласкави пръсти на любимия Стюард.

— Нямам късмет и това е! — изплака Уилтън Дейвис, като гледаше кучетата си, а въздухът още трептеше от наниза ругатни, които току-що бе изрекъл.

— Така е, щом се доверяваш на някакъв си пияница! — забеляза спокойно жена му. — Нищо чудно, ако половината измрат сега!

— Добре, добре, после ще приказваме — изръмжа Дейвис и си свали сакото. — Хващай се на работа, мила, и бъди готова за най-лошото! Те имат нужда от вода. Ще им дам цяла вана.

Кофа след кофа от крана на мивката в ъгъла той напълни една голяма желязна вана. При шума на течащата вода кучетата започнаха да скимтят, да лаят и да стенат. Някои се опитваха да ближат ръцете му с подутите си езици, когато ги измъкваше грубо от клетките. По-слабите пълзяха към ваната по корем, а по-силните ги тъпчеха. Нямаше място за всички и по-силните пиха първи с доста побоища, караници и драскане с нокти. На първо място сред тях беше Майкъл. Той драскаше и бе издраскан, но успя да поеме няколко бързи глътки от животворната течност. Дейвис се въртеше наоколо, риташе наляво и надясно, за да имат всички възможност да се доберат до водата. Жена му помагаше, като размахваше някакъв парцал. Беше истински ад на страданието, защото засъхналите им гърла омекнаха от водата и кучетата можеха отново да лаят и високо да вият от скръб и болка.

Няколко от тях бяха толкова отслабнали, че не можаха да се домъкнат до водата, та трябваше да им носят, да им я наливат и плискат в устата. Изглеждаше, като че ли никога няма да се наситят. Лежаха изтощени из цялата стая, но от време на време едно или друго изпълзяваше до ваната и се опитваше да пийне още малко. Междувременно Дейвис беше запалил огън и бе напълнил един казан с картофи.

— Тука вони на пор! — забеляза жена му, като спря да пудри носа си. — Миличък, ще трябва да ги измием!

— Дадено, мила! — съгласи се съпругът й. — И колкото по-скоро, толкова по-добре. Можем да свършим това, докато картофите се варят и изстиват. Аз ще ги търкам, а ти ще ги подсушаваш. Спомни си за онази пневмония и ги изтривай добре!

Къпането беше бързо и грубо. Той посягаше към най-близките кучета и ги хвърляше едно след друго във ваната, от която бяха пили вода. Ако някое се уплашеше или протестираше, той го удряше по главата с дръжката на четката или пък с жълтеникавия сапун за пране, с който ги сапунисваше. Няколко минути бяха достатъчни за едно куче.

— Пий, дявол да те вземе, пий, още си пийни! — казваше той, като потапяше главите им в мръсната сапунена вода.

Изглежда, че той смяташе самите тях отговорни за ужасното им състояние и гледаше на мръсотията им като на лична обида.

Майкъл позволи да го хвърлят във ваната. Той признаваше, че къпането е необходимо и задължително, въпреки че в Сидъруайлд този обред се извършваше по много по-добър начин, а пък когато Куейк и Стюард го къпеха, то бе част от обичта им към него. Така че той положи всички усилия да издържи търкането и всичко щеше да мине добре, ако Дейвис не го беше натопил под водата. Майкъл измъкна главата си с предупредително ръмжене. Дейвис възпря насред път удара, който се канеше да нанесе с тежката четка, и тихо подсвирна от изненада.

— Хей! — каза той. — Виж кой ми бил тука! Душичке, това е ирландският териер, който взех от Колинс! Не го бива за нищо. Колинс така каза. Просто запълва празното място. Вън! — изкомандува той на Майкъл. — Това е всичко, което ще получиш засега, господин Сърдитко! Но помни ми думата, скоро така ще те подхвана, че свят ще ти се завие!

Докато изстиваха картофите, мисис Дейвис с остри викове държеше кучетата настрана. Майкъл лежеше мрачен встрани и не взе участие в блъсканицата към ваната дори когато беше дадено разрешение. Дейвис отново се засуети около тях, ритайки най-силните и най-нахалните.

— Ако след всичко, което направихме за тях, отново започнат да се бият, ритай ги в ребрата, мила! — каза той на жена си.

— Ето ти! Искаш ли, искаш, а? — Това беше казано по адрес на едно голямо черно куче и придружено от жесток ритник в слабините. Животното излая от болка, избяга надалеч и от безопасно разстояние жално гледаше димящата храна. — Е, сега вече не могат да разправят, че никога не къпя кучетата си! — забеляза Дейвис от умивалника, където миеше ръцете си. — Какво ще кажеш, мила, да приключваме?

Мисис Дейвис кимна в знак на съгласие.

— Ще репетираме с тях утре и вдругиден. Времето ще ни бъде достатъчно. Довечера ще мина и ще им сваря малко ярма. Щом са гладували два дни, имат нужда от извънредно ядене.

Когато картофите свършиха, кучетата бяха затворени отново в клетките за следващите двадесет и четири часа. Наляха им вода в тенекиените канчета, а вечерта им дадоха в клетките обилни порции варена ярма и кучешки сухар. Това беше първата храна, която Майкъл изяде, защото преди това намръщено бе отказал да се приближи до картофите.

Репетициите бяха на сцената и неприятностите за Майкъл започнаха още от самото начало. Допълнителната втора завеса трябваше да се вдигне и да открие двадесетте кучета, седнали на столове в полукръг. Докато ги подреждаха, пред допълнителната завеса се изпълняваше друг номер, така че се налагаше да се пази пълна тишина. След това, когато се вдигнеше завесата и се откриеше цялата сцена, кучетата бяха научени да надават силен лай.

Като прост фигурант, Майкъл не трябваше да прави нищо друго, освен да седи на стол. Но той трябваше да се качи на стола и когато Дейвис му заповяда да стори това, придружи заповедта си с удар по главата. Майкъл изръмжа предупреждаващо.

— Охо, е? — захили се дресьорът. — Ето как Сърдитко си търси белята! Щом е така, можем още отсега да свършим с тази работа, та да сменим името ти на „Кротушко“. Мила моя, пази ред сред останалите, докато предам първия урок на Сърдитко!

За побоя, който последва, по-добре е да не се говори много. Майкъл се би безнадеждно и в резултат бе напълно пребит. Той седна на стола издран и кървящ, без да взема участие в представлението, и само изпадна в още по-дълбока и по-горчива меланхолия. Да мълчи преди вдигането на завесата, не му бе никак трудно. Но когато завесата се вдигаше, той отказваше да се присъедини към неистовия лай на другите кучета.

Кучетата, понякога по едно, понякога по две и три, напускаха столовете си по команда и правеха обикновените кучешки номера — ходеха на задните си крака, скачаха, куцаха, танцуваха валс и се премятаха. Уилтън Дейвис бързо избухваше и ръката му беше доста тежка по време на репетициите, както показваха острите, болезнени излайвания на бавните и глупави кучета.

През този ден и сутринта на следващия бяха направени три дълги репетиции. През това време неприятностите за Майкъл престанаха. При командата той мълчаливо се качваше на стола и мълчаливо седеше на него.

— Ето какво прави пръчката! — похвали се Дейвис на жена си.

Но и двамата не можеха даже да си представят скандалния номер на Майкъл в тяхното първо представление.

По цялата сцена зад завесата всичко беше готово. Кучетата седяха по столовете и нещастно мълчаха, а Дейвис и жена му ги заплашваха, за да пазят тишина. Пред завесата Дик и Дейзи Бел забавляваха сутрешната публика с песни и танци. Всичко вървеше добре и никой от публиката не би подозрял, че отзад сцената е пълна с кучета, ако Дик и Дейзи, придружени от оркестъра, не бяха запели „Заведи ме в Рио“.

Майкъл не можа да се сдържи. Както Куейк го беше завладял някога с бръмбазъка си, Стюард — с обичта си, а Хари Дел Мар — с устната си хармоника, така и сега го завладяха звуците на оркестъра и гласовете на пеещата двойка, щом подхванаха старата, позната ритмична мелодия на „Заведи ме в Рио“. Въпреки волята му, въпреки цялата му затвореност някакви непреодолими сили разтвориха челюстите му и накараха цялото му гърло да затрепти в акомпанимент.

Оттатък завесата долетя хихикането на децата и жените, което малко след това се превърна в рев и заглуши гласовете на Дик и Дейзи. Уилтън Дейвис изруга невероятно силно и се спусна по сцената към Майкъл. Но Майкъл продължаваше да вие, а публиката продължаваше да се смее. Когато късата палка го халоса с все сила, Майкъл още виеше. Силата на удара и болката го накараха да спре и да издаде неволен лай.

— Строши му главата, мили! — посъветва го мисис Дейвис.

След това последва решителната битка. Дейвис нанасяше хитро ударите си, които се чуваха в залата, както се чуваше и ръмженето на Майкъл. Сред общия смях публиката вече не обръщаше внимание на Дик и Дейзи Бел. Номерът им пропадна. Както каза Уилтън, номерът им „го взеха за мезе“. Главата на Майкъл беше строшена в точния смисъл на думата. А публиката от другата страна на завесата беше доволна и възхитена.

Дик и Дейзи не можеха да продължат. Публиката искаше да види какво има зад завесата, а не пред нея. Един от работниците изведе окончателно укротения Майкъл и завесата се вдигна, за да покаже цялата трупа — цялата, с изключение на един празен стол. Момчетата сред публиката първи откриха връзката между празния стол и предишната врява и започнаха шумно да викат липсващото куче. Публиката пое вика, кучетата залаяха още по-възбудено и петминутно веселие забави номера, който най-сетне започна, но кучетата се показаха бавни и разсеяни, а Уилтън Дейвис бе бесен от гняв.

— Не се тревожи, миличък! — невъзмутимо го успокои жена му със сценичен шепот. — Ще зарежем това куче и ще вземем друго, редовно. Пък и хубаво й го погодихме на тази Дейзи Бел! Не съм ти казала още какво е разправяла миналата седмица по мой адрес на едни мои приятели!

Няколко минути по-късно, докато все още се занимаваше с животните си на сцената, съпругът успя да прошепне на жена си:

— Кучето е виновно за всичко. Хвърлил съм му око. Ще го пребия.

— Добре, мили — съгласи се тя.

Когато завесата падна пред развеселената публика и кучетата бяха отведени отново в стаята над сцената, Уилтън Дейвис слезе да търси Майкъл. А той, вместо да се гуши от страх в някой ъгъл, стоеше между краката на сценичния работник и все още трепереше от понесената жестокост, но в същото време заплашваше да се бие така свирепо, както винаги, когато го нападаха. По пътя си Дейвис срещна двойката певци. Жената се гневеше и плачеше, а мъжът не плачеше, но също се гневеше.

— Ама и ти си един дресьор, еша ти няма! — заяви войнствено той. — Сега ще ти дам да се разбереш!

— Стой настрана или ще те пребия! — отчаяно извика Уилтън Дейвис и размаха един къс железен прът с дясната си ръка. — А ако искаш, почакай да те пребия след това! Но най-напред ще пребия кучето. Ела с мене да гледаш! Дявол да го вземе! Как можех да знам? Ново е. По време на репетициите никога не се е обаждало. Как можех да знам, че ще вземе да вие точно когато ги нареждам зад вас?

— Каква каша забъркахте само! — посрещна го директорът на театъра, когато Дейвис, следван от Дик Бел, се озова пред Майкъл, застанал наежен между краката на работника.

— Нищо не е в сравнение с това, което сега ще направя — отвърна Дейвис, хвана железния прът по-късо и го вдигна. — Ще го убия. Ще го убия от бой! Гледайте само!

Майкъл разбра заплахата, изръмжа, приготви се за скок и заследи с очи железния прът.

— Виж, това няма да стане! — каза работникът на Дейвис.

— Кучето е моя собственост! — отговори последният с убедителността на човек, който има подкрепата на закона.

— Но против вашата собственост е моят здрав разум! — беше отговорът на работника. — Ударете го само веднъж и гледайте какво ще ви се случи! Хората са си хора, кучетата — кучета, но да ме вземат мътните, ако разбирам вие що за птица сте! Няма да ви позволя да бъдете жесток към това куче. То за първи път излиза на сцена, след като е било два дена без храна и вода. О, всичко ми е добре известно, господин директоре!

— Ако убиете кучето, ще платите един долар на боклукчията, за да изхвърли трупа! — поде директорът.

— С удоволствие ще платя — каза Дейвис и отново вдигна пръта. — Но на тоя пес ще му върна за всичко!

— От вас, дресьоре, просто ми се повръща! — каза работникът. — Всяко нещо си има граница. За мене това е границата: ударете го само веднъж с това лостче и аз така ще ви прасна, че ще загубя работата си, но и вие ще отидете в болницата.

— Виж какво, Джаксън — започна заплашително директорът.

— Не ме убеждавайте! — отговори той. — Аз вече реших. Ако този евтин негодник докосне с пръст кучето, сигурно ще загубя службата си. Омръзна ми вече да гледам как тези типове бият животните си. Иде ми да повърна!

Директорът погледна към Дейвис и безпомощно вдигна рамене.

— Няма смисъл да правим скандал — посъветва го той. — Не искам да загубя Джаксън, а ако почне бой, той сигурно ще ви изпрати в болница. Върнете кучето обратно, откъдето сте го взели. Сложете го в клетка и го изпратете с наложен платеж. Колинс няма да има нищо против. Той ще го отучи да пее и ще го накара да се държи добре.

Дейвис хвърли още един поглед на свирепия Джаксън и се поколеба.

— Ще ви кажа още нещо — убедително продължи директорът. — Джаксън ще свърши цялата работа. Той ще го сложи в подходяща клетка, ще го предаде, ще направи всичко необходимо. Нали, Джаксън?

Работникът кимна, после се наведе и погали наранената глава на Майкъл.

— Добре тогава — предаде се Дейвис и се завъртя на петите си. — Има всякакви идиоти, които се трогват от кучетата. Но ако бяха работили в професията, колкото съм работил аз…

Глава XXXI

Една пощенска картичка от Дейвис до Колинс обясни защо Майкъл се завръща. „Пее твърде много за моя вкус“ — така се изрази Дейвис и по този начин съвсем несъзнателно даде ключа, който Колинс беше търсил напразно и който сега също така несъзнателно не можа да използува. Той каза на Джони:

— Като гледам какъв бой е ял, не ми е чудно, че е пропял. Там е бедата на дресьорите. Не знаят как да се грижат за имуществото си. Трошат им главите и се сърдят, че не са послушни като ангелчета. Отведи го, Джони. Измий го добре и му превържи всички рани. Аз самият се отказвам от него, но ще му намеря място в следващата кучешка трупа.

Две седмици след това Колинс съвсем случайно откри на какво е способен Майкъл. В един момент, когато арената бе свободна, той прати да го доведат, за да го изпробва някакъв дресьор, които се нуждаеше от кучета-статисти. Освен това, което знаеше — да става и да ляга по команда, да идва и да си отива, Майкъл не вършеше нищо друго. Беше отказал да научи дори най-елементарните неща, които трябва да знае всяко куче-артист. И Колинс го остави да отиде в другата част на арената, където няколко пъти вече несполучливо нареждаха един оркестър от маймуни.

Макар че се страхуваха и се съпротивяваха, маймуните бяха принудени да се подчиняват, понеже ги връзваха за столовете и инструментите и с помощта на телове, прикрепени за телата им, ги дърпаха и бутаха иззад сцената. Диригентът на оркестъра, стар, свадлив самец, седеше здраво завързан на въртящ се стол. Когато го ръгаха иззад сцената с дълги пръти, той изпадаше в бясна ярост. В същото време чрез едно въже въртяха тялото му на едната и другата страна. За публиката подобна ярост беше твърде забавна. По този повод Колинс казваше:

— Един маймунски оркестър има винаги голям успех. Предизвиква смях, а смехът носи печалба. Хората просто имат нужда да се смеят на маймуните, защото толкова много приличат на нас и защото човекът има всички преимущества и чувствува превъзходството си. Представете си, че вървим двама по улицата, вие се подхлъзвате и падате. Разбира се, аз се смея. Това е, защото имам известно превъзходство над вас. Аз не съм паднал. Същото става и ако вятърът ви дигне шапката. Докато я гоните надолу по улицата, аз се смея. Чувствувам превъзходство. Моята шапка си седи на главата ми. Така е и с оркестъра от маймуни. Всичките му глупости ни карат да разберем превъзходството си. Да се смятаме за по-умни. За това плащаме, да видим как глупаво се държат маймуните.

Репетициите не бяха за маймуните, а по-скоро за хората, които управляваха прикритите механизми и чрез тях — движенията на маймуните. На това отдаваше усилията си Харис Колинс.

— Слушайте, момчета, няма никакви причини да не можете да ги накарате да свирят истински мелодии. Само от вас зависи, от това как ще дърпате теловете! Хайде! Струва си труда да опитаме! Да започнем с нещо, което знаете всички. И запомнете, че истинският оркестър винаги ще ви помага. Коя мелодия знаете всички? Нещо леко, което и публиката да знае?

Той се увлече в изпробването на тази идея и дори повика на помощ един от цирковите ездачи, чийто номер беше да свири на цигулка върху гърба на галопиращ кон, после да прави салто на тази несигурна площадка, без да престава да свири. Той накара човека да свири само обикновени мелодии с бавен такт, така че помощниците му да вървят в такт с песента и според нея да дърпат теловете.

— Разбира се, щом направите някоя явна грешка — каза им Колинс, — започвате като луди да дърпате теловете на диригента, да го ръгате и да го въртите насам-натам. Тук публиката винаги избухва в смях. Всички мислят, че той наистина има добър слух и се ядосва на оркестъра си заради дисонанса.

По средата на работата към тях се приближиха Джони и Майкъл.

— Оня тип казва, че не би го взел и като подарък — съобщи Джони на работодателя си.

— Добре, добре, закарай го обратно в клетката! — бързо нареди Колинс. — Сега, момчета, всички готови! „Родино, мила моя“! Започвай, Фишър! А вие, останалите, поддържайте в такт!… Точно така! Когато имате и истински оркестър, ще повтаряте неговите движения. Симънс, по-бързо! Влачиш се през цялото време!

Тогава се случи нещо непредвидено. Джони, вместо да отведе веднага Майкъл към клетката, се забави, за да види как ще завъртят диригента на стола и как той ще започне да ругае. Цигуларят, на една крачка от мястото, където Майкъл беше приклекнал на задните си лапи, свиреше бавно, точно и натъртено „Родино, мила моя“.

Майкъл не можа да се сдържи. Не можа да се сдържи, както не би могъл да сдържи ръмженето си, когато биваше заплашван с пръчка; не можа да се сдържи, както не бе успял, когато провали номера на Дик и Дейзи Бел, увлечен от звуците на „Заведи ме в Рио“; не можа да се сдържи, както и Джери не можеше да не пее върху борда на „Ариел“, когато Вила Кенън го обвиваше с ръце, загръщаше го с възхитителния облак на косата си и запяваше така, че винаги го връщаше назад към другарството на глутницата. И с Майкъл ставаше същото, каквото и с Джери. Той също си спомняше за загубената глутница и я търсеше, виждаше голите заснежени хълмове и над тях звездите, заблестели през ледения мрак на нощта, чуваше в отговор далечния вой на събиращата се глутница от другите хълмове. Глутницата, изчезнала през хилядолетията, докато прадедите на Майкъл бяха живели край огъня на човека; и въпреки това той винаги си я спомняше, когато магията на ритъма нахлуваше в него и изпълваше съществото му с видения и чувства от онова Другаде, което той през собствения си живот никога не беше виждал.

В тези видения се примесваше споменът за Стюард, обичта на Стюард, с когото той бе научил същата тази поредица тонове, възпроизвеждана сега от цирковия ездач-цигулар. И долната челюст на Майкъл се разтвори, гърлото затрептя, предните лапи започнаха да правят малки, неспокойни движения, сякаш и тялото му тичаше така, както тичаше мисълта му назад към Стюард, назад през вековете към загубената глутница… и заедно със сенките на загубената глутница през снежните простори, по горските пътеки по следите на плячката.

Докато пееше и тичаше във виденията си, сенките на загубената глутница бяха около него; цигуларят спря зачуден; мъжете започнаха да ръгат диригента на маймунския оркестър и го завъртяха диво на въртящия се стол, което пък го приведе в ярост; а Джони се изкикоти. Но Харис Колинс го забеляза. Той беше чул, че Майкъл пее правилно мелодията. Беше го чул да пее — не само да вие, но да пее.

Настъпи тишина. Маймуната-диригент престана да се върти и да ругае. Хората, които го бяха ръгали, задържаха в ръцете си прътите и теловете. Останалите членове на маймунския оркестър само трепереха от страх пред следващата жестокост, която щеше да бъде извършена. Цигуларят зяпаше. Джони все още се тресеше от кикот. Но Харис Колинс размисляше, чешеше се по главата и продължаваше да размисля.

— Не бихте ли ми казали?… — започна нерешително той. — Не, аз съм уверен. Чух го. Това куче подхвана мелодията. Не е ли така? Обръщам се към всички ви. Не е ли така? Проклетото куче пя. Залагам живота си. Почакайте, момчета! Нека си починат маймуните. Това си струва да се провери! Господин цигуларю, изсвирете отново същото — „Родино, любима моя“! Започвайте! Наблегнете, свирете високо и бавно! Гледайте всички и слушайте и ми кажете дали аз съм луд, или това куче наистина пее мелодията. Ето! Какво ще кажете? Не е ли точно така?

Спор нямаше. Майкъл разтвори челюсти и след няколко такта започна да повдига неспокойно предните си крака. А Харис Колинс се приближи до него и запя в унисон.

— Хари Дел Мар е бил прав, като казваше, че това куче е гениално и затова е продал трупата си! Той е знаел. Това е кучето-Карузо. Не ония виещи уличници, които Кингман развеждаше, а истински певец, солист. Нищо чудно, че не искаше да учи други номера. През цялото време си е имало специалност. Представете си само! А аз почти го бях продал на този убиец на кучета Уилтън Дейвис. Добре че се върна. Джони, отсега нататък ще полагаш специални грижи за него! Следобед го доведи вкъщи, за да го подложа на истински изпит. Дъщеря ми свири на цигулка. Ще видим какво ще пее с нея. Помнете ми думата, в това куче има огромно богатство.

Така бе открит талантът на Майкъл. Следобедният изпит беше наполовина успешен. След като напразно опитва непознатата за Майкъл музика, Колинс откри, че той може да пее „Боже, пази краля“ и „Спи, мой малък, спи“. Много часове и дни бяха прекарани в търсене. Той напразно се опитваше да научи Майкъл на нови песни. Майкъл не влагаше сърце в усилията си и мрачно се въздържаше. Но щом засвиреха някоя от песните, които беше научил от Стюард, той се поддаваше. Не можеше да се сдържи. Магията беше по-силна от него. Накрая Колинс откри пет от шестте песни, които Майкъл знаеше: „Боже, пази краля“, „Спи, мой малък, спи“, „Води ни, свята светлина“, „Родино, любима моя“ и „Заведи ме в Рио“. Майкъл никога не пя „Шенандоа“, защото Колинс и дъщеря му не знаеха старата морска песен и затова не можеха да я открият.

— Пет песни са достатъчни, дори да не научи нито една нота повече! — заключи Колинс. — Това ще бъде коронен номер навсякъде. В него има огромно богатство. По дяволите, защо не бях млад и свободен, сам да тръгна с него на турне…

Глава XXXII

Така най-сетне Майкъл бе продаден на някой си Джейкъб Хендерсън за две хиляди долара.

— При това ви го давам без пари — каза Колинс. — След шест месеца не бихте го продали и за пет хиляди или пък аз нищо не разбирам от занаята. То просто ще помете последното ви куче, което знаеше да смята, а и вие не ще има нужда да се показвате, нито пък да работите върху номера. И ще бъдете глупак, ако не го осигурите за петдесет хиляди веднага щом се прочуе. Ако бях млад и свободен, не бих искал нищо друго, освен сам да изляза с него!

Хендерсън се оказа съвършено различен от всички господари, които Майкъл бе имал досега. Този човек беше някакво неутрално същество. Не беше нито лош, нито добър. Не пиеше, не пушеше и не ругаеше; не ходеше на черква и не членуваше в християнското дружество. Беше вегетарианец, без да е фанатик. Обичаше филмите за пътешествия, а в свободното си време четеше Сведенборг[1]. Не притежаваше никакъв темперамент. Никой не беше го виждал да се гневи. Сякаш имаше търпението на Йов. Държеше се стеснително с полицаите, железопътните чиновници и кондукторите, но не го беше страх от тях. Не го беше страх от нищо, както и не обичаше нищо, с изключение на Сведенборг. Характерът му беше безцветен като дрехите, които носеше, като безцветната коса, разпиляна по главата му, като безцветните очи, с които наблюдаваше света. Не беше глупак, но не беше и мъдрец. Даваше малко на живота, малко изискваше от живота и сред цирковите среди водеше живот на отшелник.

Майкъл нито го обичаше, нито го мразеше, а просто го приемаше. Те пропътуваха през целите Щати и нямаха нито едно спречкване. Нито веднъж Хендерсън не надигна глас срещу Майкъл и Майкъл нито веднъж не му изръмжа предупредително. Те просто се търпяха, съжителствуваха, защото течението на живота ги бе събрало. Разбира се, помежду им нямаше никаква сърдечна връзка. Хендерсън беше господар. Майкъл беше негово движимо имущество. За него Майкъл беше нещо неодушевено, както и той беше неодушевен към всичко друго.

И все пак Джейкъб Хендерсън беше справедлив и честен, деловит и методичен. Той къпеше Майкъл всеки ден, когато не пътуваха по влака, и след това хубаво го изтриваше. Докато го къпеше, не биваше никога нито груб, нито прибързан. Майкъл не можа да разбере дали му харесва да го къпят или не. Това беше просто част от съдбата му на този свят, както беше част от съдбата на Хендерсън да го къпе толкова често.

Работата на Майкъл беше сравнително лека, но еднообразна. Освен вечното пътуване и непрекъснатото местене от град на град, той се появяваше на сцената всяка вечер и даваше две следобедни представления седмично. Завесата се вдигаше и го оставяше сам на сцената сред подходяща за такава звезда обстановка. Невидим за публиката, Хендерсън стоеше зад кулисите и наблюдаваше. Оркестърът изсвирваше четири от парчетата, които Майкъл бе научил от Стюард, и Майкъл ги изпяваше — защото неговото модулирано виене беше истинско пеене. Той никога не пееше повече от един път на бис, и то винаги „Родино, любима моя“. След това, докато публиката изразяваше възторга си от кучешкия Карузо с ръкопляскания и тропане с крака, Джейкъб Хендерсън се появяваше на сцената, покланяше се, усмихваше се със стереотипно задоволство и благодарност, слагаше ръка върху рамото на Майкъл с артистично изразени приятелски чувства, после и двамата се покланяха, преди завесата да е паднала окончателно.

При все това Майкъл беше затворник, доживотен затворник. Въпреки че го хранеха добре, къпеха го добре, водеха го на разходки, той не оставаше нито за миг на свобода. Когато пътуваше, прекарваше дни и нощи в клетката, която обаче бе достатъчно голяма, за да се изправя с цял ръст и да се върти из нея, без да се измъчва. Понякога, в хотелите на малките градчета, биваше изваждан от клетката и спеше в стаята на Хендерсън. Иначе, ако в представлението не участвуваха други животни, той свободно се ползуваше от стаята за животни в театъра, където даваха представленията си от три дена до една седмица.

Но никога нямаше случай, за миг дори, да потича свободно, без клетка около себе си, без ограничаващите стени на някоя стая, без каишка, закачена за нашийника на врата му. Често при добро време Хендерсън го извеждаше следобед на разходка. Но това ставаше винаги с каишка. И пътят им винаги водеше до най-близкия парк, където Хендерсън закачаше каишката за някоя пейка и сядаше да се наслаждава на Сведенборг. Майкъл не можеше да направи нищо по своя воля. Другите кучета тичаха свободни, играеха едно с друго или пък се караха. Ако се приближеха до него, за да го разгледат и да се запознаят, Хендерсън веднага се откъсваше от четивото си и ги разгонваше.

Животът беше съвършено сив за Майкъл — доживотен затворник с безчувствен тъмничар. Мрачността му се замени с дълбока меланхолия. Животът и свободата в живота престанаха да го интересуват. Не че гледаше живота наоколо със завист, а по-скоро очите му бяха престанали да го виждат. Откъснат от него, той не му обръщаше внимание. Позволи си да стане проста марионетка-роб, ядеше, къпеха го, пътуваше в клетката си, редовно даваше представления и спеше много.

У него имаше гордост — гордостта на чистокръвното животно; гордостта на северноамериканския индианец, пратен като роб в плантациите из Антилските острови, който умираше, без да се оплаква и без да бъде победен. Така и Майкъл. Той се подчиняваше на клетката и каишката, защото бяха твърде здрави за неговите мускули и зъби. Вършеше робските си задължения, като даваше представления и се подчиняваше на Джейкъб Хендерсън; но нито обичаше господаря си, нито се страхуваше от него. Поради всичко това той се вглъби в себе си. Спеше много, изпадаше често в съзерцания и безмълвно страдаше от самота. Ако Хендерсън беше направил опит да спечели сърцето му, той сигурно би му отвърнал; но Хендерсън притежаваше сърце единствено за фантастичните умствени акробации на Сведенборг, а чрез Майкъл само си припечелваше хляба.

Понякога имаше и тежки моменти. Майкъл ги приемаше. Най-трудно му беше пътуването с влак през зимата, когато някой път, току-що напуснал нощното представление в града, оставаше с часове в клетката си, натоварена на някоя количка, да чака влака, който щеше да го отведе за ново представление в следващия град. Една нощ на един перон в Минесота други две циркови кучета умряха от студ. Той самият беше здравата измръзнал и студът твърде силно го хапеше по раненото от леопарда рамо; но по-доброто му здраве и по-добрите грижи, които полагаха за него, му помогнаха да оцелее.

В сравнение с другите животни, които даваха представления, него го гледаха добре. Той не разбираше и не можеше да отгатне голяма част от лошото отношение към другите животни, с които участвуваха в едно и също представление. Един номер, който в течение на три месеца се даваше заедно с неговия, беше станал скандален в цирковите среди. Дори най-безсърдечните артисти ненавиждаха номера и човека, въпреки че Дъкуорт и дресираните котки и плъхове на Дъкуорт имаха сред публиката огромен успех.

— Дресирани котки! — съскаше малката хубавичка велосипедистка Пърл Ла Пърл. — Смазани котки, а не дресирани. Всичките котки са пребити, останали са без кръв! Заприличали са на плъхове. Няма какво да ми разправяте, знам го много добре!

— Дресирани плъхове! — избухна Мануел Фонсека, човекът-змия, след като беше отказал да пие с Дъкуорт в бара на хотел „Анъндейл“. — Той ги упоява, вярвайте ми! Защо не скачат, когато лазят по въжето с една котка отпред и една отзад? Защото нямат достатъчно сила да скочат! Докато са нови, ги упоява, а после ги държи гладни, за да си спести упойката. Никога не ги храни. Няма какво да ми разправяте. Нали знам. Ако не е така, защо умират по четиридесет-петдесет плъха на седмица! И ако в някой град не може да си купи плъхове, получава цели пратки по пощата!

— Господи! — протестираше мис Мерл Мериуедър, момичето, което свиреше на акордеон и на сцената изглеждаше шестнадесетгодишно, но в частния си живот признаваше пред внуците си, че е на четиридесет и осем. — Господи, просто умът ми се взима, като гледам как може публиката да иска такова нещо! Вчера сутринта сама погледнах. От тридесет плъха седем бяха умрели — от глад! Никога не ги храни. Когато лазят по въжето, те са на умиране. Това са плъхове, които умират от глад. Затова пълзят. Ако имаха малко хляб и сирене в коремчетата си, щяха да скочат и да избягат от котките. Но те умират, просто умират на самото въже и се мъчат да пълзят, както някои издъхващ човек би се опитал да изпълзи настрана от тигъра, който го е захапал. И боже господи! Глупавата публика седи и ръкопляска на номера като на човеколюбив акт!

Ах, тази публика:

„Добротата може да направи чудеса с животните — разправяше един от присъствуващите — банкер и църковен настоятел. — Можеш да ги научиш дори на човешка любов. Котките и плъховете са били неприятели, откакто свят светува. И въпреки това тази нощ ние ги видяхме да правят заедно своя номер и нито една котка не нападна плъховете, нито пък някой плъх показа, че го е страх от котките. Човешка доброта! Това е силата на човешката доброта!“

„Това е символът на вълка и агнето“ — говореше друг. — „Казано е, че когато настъпи златният век, вълкът и агнето ще лежат заедно, и то не един в друг, мила моя, не един в друг. И това зрелище също е предсказание, доказателство, постигнато от човека, преди да е дошъл този ден. Котки и плъхове! Помисли си само! Това доказва убедително силата на добротата. Ще се погрижа веднага да намеря животни за нашите мили деца. Трябва отрано да се научат на доброта към кучето, към котката, да, дори към плъховете и към красивото канарче в клетка!“

„Но — казваше неговата мила съпруга, седнала до него — помниш ли какво пише Блейк:

Една червеношийка в клетка

докарва небесата в гняв…“

„Но не и когато се отнасяш към нея с истинска доброта, мила моя. Веднага ще поръчам няколко заека, едно-две канарчета и — какво куче би предпочела да имат нашите малки, мили дечица, за да си играят с него, мила моя?“

А неговата мила го бе погледнала с цялата си спокойна, самоуверена и осъзната добрина, видяла се в ролята си на малка селска учителка, влюбена в Ела Уйлър Уилкокс[2] и лорд Байрон, мечтаеща самата тя да напише „Поеми на страстта“ и дошла в град Топека, за да бъде изиграна, като се ожени за солидния, богат търговец до нея, който се наслаждаваше от гледката на сприятелените котки и плъхове по опънатото въже в щастливо неведение, че тя самата е червеношийка в клетка и докарва небесата в гняв.

Боксовият мач винаги бе посрещан от публиката със силни ръкопляскания и представлението на Дъкуорт завършваше с него. Слагаха на маса две котки с малки боксови ръкавици на лапите за малък приятелски мач. Разбира се, котките, които участвуваха в номера с плъховете, бяха твърде наплашени, така че за тази цел той употребяваше само новите котки, които имаха кураж и дух — докато не загубеха куража и духа си или пък не се разболееха и умряха. За публиката това беше игрива среща между четвероноги същества, които показваха забавна прилика с по-висшите, двукраки човешки същества. Но за котките нямаше никаква игра. Преди да ги докарат на сцената, те биваха раздразвани, докато започнат истински бой. В ударите, които си нанасяха, имаше гняв, болка, учудване и страх. А ръкавиците се изнизваха, така че, докато паднеше завесата, те се деряха, късаха, хапеха като фурии и козината им хвърчеше из въздуха. В очите на публиката тази импровизация беше чудесна. Смехът и ръкоплясканията принуждаваха завесата да се вдигне отново и да разкрие Дъкуорт с някой от помощниците, хванати уж ненадейно да свестяват двамата боксьори с мокри пешкири.

Но самите котки толкова често биваха издирани, че раните нямаха никога достатъчно време да заздравеят, инфектираха се и се превръщаха в големи язви. Понякога умираха или пък дотолкова загубваха дух, че не можеха да нападнат дори и един плъх и тогава отиваха на работа по опънатото въже с упоените, изгладнели плъхове, които бяха полумъртви и не можеха да избягат от тях. И както казваше мис Мерл Мериуедър, глупавата публика се забавляваше до смърт и ръкопляскаше на дресираните котки и плъхове на Дъкуорт като на човеколюбив акт!

Едно голямо шимпанзе, което участвуваше в едно турне с Майкъл, не можеше да търпи дрехи. Също като кон, който се бори срещу слагането на юздата, а след като веднъж му я сложат, не й обръща внимание, така и голямото шимпанзе се бореше, когато му обличаха дрехите. Веднъж облечено, то беше готово да излезе на сцената и да изпълни номера си. Мъчното беше да му сложат дрехите. Трябваше собственикът и двама от работниците да го замъкнат до една халка, забита в стената, да го вържат и да го облекат, въпреки че собственикът отдавна беше избил предните му зъби.

Цялата тази жестокост Майкъл усещаше, без да я съзнава. Той я приемаше като начин на живот, така както приемаше светлината и тъмнината, хапливия студ по тъмните, ветровити перони на гарите, загадъчната страна на онова Другаде, което познаваше от сънищата и песните, тайнственото Нищо, в което бяха изчезнали плантацията Мериндж, корабите, океаните, хората и Стюард.

[1] Емануел Сведенборг (1688 — 1772) — шведски философ-мистик. — Б.пр. ↑

[2] Е. У. Уилкокс (1885 — 1919) — салонна американска писателка — Б.пр. ↑

Глава XXXIII

За две години Майкъл обиколи с песните си Съединените щати и донесе слава за себе си и богатство на Джейкъб Хендерсън. Те никога не оставаха без ангажимент. Толкова голям беше успехът му, че Хендерсън отказа на всички ласкателни предложения да прекоси Атлантика и да дава представления в Европа. Но когато Хендерсън заболя от тифус в Чикаго, дойде време и Майкъл да си почине.

Това значеше тримесечна ваканция и Майкъл я прекара в едно заградено с решетка помещение в пансиона на Мълкачи, където се отнасяха добре с него, но при все това беше затворник. Мълкачи, един от най-талантливите ученици на Харис Колинс, беше започнал да конкурира учителя си. Той се бе установил в Чикаго и ръководеше заведението си при наличието на същата строга чистота, хигиена и научна жестокост. Майкъл получаваше много добра храна и санитарни грижи, но самотният, замечтан затворник не можеше да не почувствува атмосферата на ужас и болка, която се излъчваше от животните около него, обучавани за развлечение на хората.

Мълкачи беше автор на няколко афоризма, които постоянно изричаше. Между тях бяха:

— Запомнете от мен — щом някое животно не се поддаде на болката, значи, не може да бъде обучено. Болката е единственият учител.

— Не можете да обучавате животните с перце. Колкото по-дебела е главата, толкова по-дебел трябва да бъде железният прът.

— При спор те винаги ще ви се наложат. Първо им избийте от главата всякакво желание за спор.

— Сърдечност между дресьори и животни!… Синко, това са само фрази за вестникарските интервюта. Единствената сърдечна връзка, която познавам, е здравата тояга с малко желязо на края.

— Можете да ги накарате да ядат от ръката ви. Но трябва да внимавате да не ви изядат ръката. В такъв момент най-доброто предпазно средство, което познавам, е халосен патрон в носа.

Имаше дни, през които въздухът трептеше от рев, викове от жестокост и болка откъм арената, така че всички животни в клетките се възбуждаха и не можеха да си намерят място. И понеже Мълкачи се хвалеше, че може да укроти и най-неукротимите животни, в ръцете му попадаха безброй много тежки случаи. Беше си създал слава, че успява там, където другите търпят неуспех, и благодарение на безстрашието, безчувствеността и хитростта си той никога не остави славата му да избледнее. Нямаше нищо[1], с което да откаже да се заеме, а когато се откажеше от някое животно — това беше окончателната му присъда. Защото в такъв случай на животното не оставаше нищо друго освен да стои в клетка, осъдено на самота, да се разхожда нагоре-надолу, възмутено от целия човешки свят, и да изказва с рев възмущението си за огромно удоволствие на плащащите зрители.

През трите месеца, които Майкъл прекара в пансиона на Мълкачи, се появиха два особено тежки случая. Разбира се, всекидневната песен на обичайната болка от дресирането продължаваше през цялото време, докато укротяваха с всички средства „добри“ мечки, лъвове и тигри или пък с кранове и убождания учеха слоновете да се изправят на главата си и да бият барабан. Но двата изключителни случая докараха до депресия и ужас всички животни наоколо, и то до ужас, подобен на оня, който биха изпитали хората в преддверието на ада, докато слушат как бичуват и дерат кожата на техните събратя, влезли преди тях в камерата за изтезания.

Първият случай беше големият тигър от Индия. Роден свободен сред джунглите, свободен през целия си живот, господар по природа и храброст на всички живи същества, включително и на братята си тигри, той накрая беше изпаднал в нещастие; и от капана — в тясната клетка, върху гърба на слона, по железницата, с парахода, през цялото време в тясната клетка, бе пропътувал океани и континенти, за да стигне заведението на Мълкачи. Много купувачи го бяха оглеждали, без да смеят да го купят… Но Мълкачи не се отказа. Неговата борческа кръв закипя при вида на великолепната шарена котка. Вътре в себе си той пожела да предизвика животното и да му се наложи. Бяха нужни две седмици ад за големия тигър и за всички други животни в пансиона, за да научи той първия си урок.

Нарекоха го Бен Болт. Той беше пристигнал неукротим и непримирен, въпреки че бе почти парализиран от осемте седмици в тясната клетка, където бе прекарал свит, без да може да направи никакво движение. Мълкачи трябваше да се заеме веднага с него, но други две седмици бяха загубени, защото той се ожени и замина на сватбено пътешествие. А през тези две седмици Бен Болт живя в широка клетка от бетон и желязо, възвърна силата на своите мускули и засили омразата си към двукраките същества, които сами по себе си бяха смешно слаби срещу него, но с измама и злоба го бяха направили безпомощен затворник.

Така че тази сутрин, когато адът го лъхна, той беше готов и с нетърпение чакаше да срещне когото и да било. Те дойдоха, въоръжени с готови правила, примки и железни вили. Петима от тях хвърлиха през железните пръти примки върху пода на клетката. Той се озъби, засипа удари по виещите се въжета и в следващите десет минути се прояви като величествено и невъзможно диво създание, на което липсваха само умът и търпението на нещастните двукраки същества. Тогава, след като бе загубил търпение и не обръщаше внимание на виещите се бездушни въжета, той се спря, озъби се на хората, а единият му заден крак попадна в примка. В следващия миг една желязна вила умело повдигна въжето нагоре по крака му, примката се затегна и захапа плътта и гордостта му. Той започна да скача, да реве, обезумя от жестока злоба. Издърпваше въжето от ръцете им с такава сила, че там, където го държаха, то започваше да дими. Но те непрестанно го издърпваха и пак го отпущаха, докато, без да усети, подобна примка се затегна и на предния му крак. Каквото беше правил дотогава, не беше нищо в сравнение с това, което направи сега. Но той беше глупав и нетърпелив. Човешките същества бяха умни и търпеливи. Накрая и третият, и четвъртият му крак бяха затегнати в примки, така че с много хора по въжетата той беше съборен на едната си страна и позорно издърпан до решетките на клетката, после през решетката позорно издърпаха и четирите му крака, които след челюстите с ужасни зъби бяха второто му оръжие за нападение.

След това някакво слабовато човече, самият Мълкачи, се осмели открито и нагло да влезе в клетката и да се приближи до него. Той се хвърли върху му или по-скоро се опита да се хвърли, но бе задържан от четирите си крака, които не можеше да измъкне през решетката, за да се изправи на тях. Мълкачи клекна до него, осмели се да клекне до него, и намъкна петата примка на шията му. Тогава и главата му беше издърпана до решетката и тя стана също така безпомощна, както и краката, издърпани през пръчките. След това Мълкачи сложи ръка на главата, на ушите, на самия му нос — на косъм от устата му; а той можеше само да се зъби, да реве и да се задъхва за въздух, защото примката прекъсваше дишането му.

Треперейки не от страх, а от ярост, Бен Болт беше принуден да търпи, докато Мълкачи закачи около шията му дебел и широк кожен нашийник, към който беше завързано и много здраво и дълго въже. След това Мълкачи напусна клетката, а петте примки бяха изкусно откачени една по една от краката и шията на тигъра. След страшното унижение Бен Болт отново беше свободен в границите на клетката си. Той подскочи във въздуха. Когато си възвърна дъха, изрева яростта си. Удари по влачещото се въже, което му действуваше на нервите, заби нокти в нашийника, който стягаше врата му, падна, превъртя се, нервите му все повече се изостряха от допира до въжето и след половин час остана без сили от безрезултатна борба с един неодушевен предмет. Така укротяват тигрите.

Накрая той съвсем се изтощи, дори му се повдигна от нервното напрежение, което сам си причини в яростта си, легна посред клетката, а в очите му засвети омраза. Това нещо, което висеше на врата му, той прие, защото разбра, че не може да се отърве от него.

За негово учудване, ако един тигър би могъл да изпита учудване, задната врата на клетката се отвори и остана отворена. Той гледаше отвора войнствено и подозрително. На вратата не се появи никой и оттам никой не го заплаши. Но подозрението му се увеличи. При тези животни-хора винаги се случваше нещо, което не предполагаше и не можеше да разбере. Той предпочиташе да остане, където си беше, но отзад долетяха викове, крясъци, удари с камшик и болезнени ръгания с железни вили. Без мисъл за бягство, но с надеждата да се добере до мъчителите си, той скочи в задния отвор, влачейки въжето със себе си, и се намери в някакъв коридор, който минаваше зад постоянните клетки. Коридорът беше тъмен и безлюден, но някъде напред съзря светлина. Със силни скокове и рев той се втурна нататък, предизвиквайки неописуем вой и врява сред животните.

Скочи към светлината, мина през нея, заслепен от блясъка й, после клекна, за да се ориентира в новото положение, а дългата му опашка заудря по пода. Но мястото, в което се намери, беше само друга, по-голяма клетка — огромна осветена арена за представления, цялата превърната в клетка. Върху арената нямаше никой освен него, въпреки че отгоре, закачени за покривните греди, се спускаха, провесени на скрипци, седем здрави железни стола, които веднага възбудиха подозрението му и го накараха да изреве срещу тях.

Половин час се въртя той из арената. Това беше най-голямата площ ограничена свобода, която му бе предоставяна през десетте седмици пленничество. Сетне през решетките беше вмъкнат закривен железен прът, който закачи халката на влачещото се въже, издърпа го и го подаде на хората отвън. Веднага десет души от тях го хванаха и той би се хвърлил към тях, поне до решетките, ако в този момент Мълкачи не бе влязъл в арената през една врата от другата страна. Между това същество и Бен Болт нямаше решетки и Бен Болт се хвърли върху му. Но нападайки го, той пак изпита подозрение — защо малкото, крехко човешко същество пред него не бяга и не се свива, а седи и го чака?

Бен Болт не успя да стигне до човека. Най-напред, с излишна предпазливост, той хитро спря, приклекна, заудря по пода с опашка и започна да изучава мъжа, който изглеждаше толкова лесна плячка. Мълкачи беше въоръжен с дълъг камшик и остра желязна вила. На пояса му имаше револвер, зареден с халосни патрони.

Като притисна още повече корем към земята, Бен Болт се приближи към него. Той лазеше бавно, като котка, която дебне мишка. После се спря на удобно за скок разстояние, сви се още повече и обърна глава, за да види мъжете зад решетката. Беше забравил въжето, което се проточваше от шията му до ръцете им.

— Сега би трябвало да бъдеш кротък, стари момко! — с мек, галещ тон се обърна към него Мълкачи и пристъпи напред, като държеше пред себе си желязната вила.

Това само вбеси огромното, величествено животно. Тигърът изръмжа ниско, напрегнато, сви уши назад и полетя във въздуха с отворени лапи, чиито нокти стърчаха като шипове, а опашката отзад се вдърви и изправи като пръчка. Нито човекът се сви или избяга, нито пък животното успя да се добере до него. В най-високата точка на скока въжето го дръпна, накара го да се преметне и да падне тежко, настрана върху пода.

Преди да се изправи на крака, Мълкачи беше вече до него и викаше към малобройната публика:

— Сега е времето да се избие от главата му всякакво желание за съпротива.

И той започна да го бие с дръжката на камшика по носа, а с желязната вила го бодеше в ребрата. Изсипа дъжд от удари и ръганици по най-чувствителните места на животното. Бен Болт постоянно се опитваше да скочи, за да си отмъсти, но биваше свалян отново от десетте мъже, които държаха въжето, и всеки път, когато падаше настрана на земята, Мълкачи беше до него, ръгаше го и го удряше. Болеше го много, особено чувствителната му муцуна. А съществото, което му причиняваше болката, беше жестоко и страшно като самия него, дори повече от него, защото беше по-умно. За няколко минути само, заслепен от болка, ужасен от безсилието си да се откъсне от въжето и да разкъса човека, който му причиняваше болката, Бен Болт загуби кураж и избяга позорно от малкото двукрако същество, което беше по-страшно от него — огромния царски бенгалски тигър. Обзет от паника, той подскочи високо във въздуха; затича с наведена глава насам-натам, за да избегне пороя от удари. Дори се хвърли върху стените на решетката, като скачаше по тях и напразно се опитваше да се покатери по хлъзгавите отвесни пръти.

През цялото това време Мълкачи, като демон на отмъщението, го преследваше, удряше, ръгаше и мърмореше през зъби:

— Ще ми се опъваш, а? Ще те науча как се опъва! Ето ти! На̀ ти още! И още! И още! Сега вече съм го наплашил, останалото е лесно! — обяви той, като си почиваше от напрежението и дишаше тежко, а големият тигър се свиваше, трепереше и се отдръпваше от него, докато най-сетне се сгуши в основата на решетките. — Починете си пет минути, момчета, да отдъхнем малко!

Мълкачи се подготви да го научи на първия номер, като смъкна един от железните столове и здраво го закрепи на мястото му върху арената. Бен Болт, роден и отрасъл в джунглите, трябваше насила да седи на стол, в смешно и трагично подобие на човешките същества. Но Мълкачи не беше свършил съвсем с подготовката. Първият урок по страх трябваше да се затвърди в тигъра.

Като се приближи на достатъчно близко, но безопасно разстояние, той удари с камшик Бен Болт по муцуната. Повтори удара. Изсипа град от удари. Накъдето и да обърнеше глава Бен Болт, камшикът винаги намираше жестоко изранената му муцуна; защото Мълкачи беше майстор на камшика, служеше си с него по-добре и от най-добрия каруцар, и кожената ивица безпогрешно свистеше, плющеше и удряше муцуната на Бен Болт, където и да я криеше той.

Когато болката стана влудяваща, той скочи, но веднага десетте яки мъже, които държаха въжето, го дръпнаха назад. Гневът, свирепостта, кръвожадният нагон да разкъса изчезнаха напълно от помътения мозък на тигъра и там остана само страх, единствено страх, нищо друго освен страх, безкраен, унизителен страх от тази човешка троха, която му причиняваше толкова болка.

Тогава започна урокът с първия номер. Мълкачи удари силно по стола с дръжката на камшика, за да привлече вниманието на животното, после го удари силно по муцуната. В същия момент един от помощниците промъкна желязната вила през решетките и го ръгна в ребрата, за да го накара да се откъсне от прътите и да отиде към стола. Тигърът понечи да тръгне напред, след това пак се отдръпна до решетката. Отново чукна дръжката по стола, отново камшикът го удари по муцуната, отново вилата го ръгна в ребрата и чрез болката го отведе насила към стола. Това продължи безкрайно, в течение на четвърт час, половин час, един час; защото животните-хора бяха надарени с търпението на богове, докато той беше само обикновен звяр от джунглите. Така се пречупват тигрите. И този глагол има точна стойност тука. Всяко животно, което дава представления, бива пречупено. Преди някое диво животно да се подчини и да започне да дава представления пред плащащата публика, нещо у него трябва да се пречупи.

Мълкачи нареди един от помощниците му да влезе заедно с него в арената. Понеже не можеше да накара тигъра да седне направо върху стола, трябваше да употреби други средства. Въжето, вързано за шията на Бен Болт, беше подадено през горната решетка и прекарано около скрипеца на покрива. По знак от Мълкачи десетте мъже започнаха да дърпат. Бен Болт ръмжеше, бореше се и се задушаваше от новия, влудяващ ужас на новата обида и в същото време бе издигнат нагоре за шията, докато краката му се откъснаха от пода. Той се въртеше, гърчеше се, бореше се, увиснал на шията си като обесен, докато загуби дъх и започна да се задушава. Огъваше се и се виеше, а силните му мускули усукваха тялото му едва ли не на възел.

Скрипецът се движеше на ръка по една релса горе, така че помощникът хвана Бен Болт за опашката и го премести във въздуха, докато дойде точно над стола. Тялото му бе направлявано от опашката, Мълкачи го мушкаше с желязната вила по гърдите и в същия миг въжето бе спуснато ненадейно и Бен Болт, със замъглено съзнание, се намери седнал на стола. Той скочи веднага към пода — удариха го с дръжката на камшика по муцуната и право в ноздрите му бе изстрелян халосен патрон. Влудяващата болка и страх се увеличиха. Скочи да бяга, но Мълкачи изрева:

— Вдигайте го!

И той бавно се издигна нагоре във въздуха, отново увисна на шията си и започна да се гърчи.

И пак го задърпаха за опашката и го закараха над стола, пак го наръгаха в ребрата и спуснаха внезапно, така внезапно, че със страшен гърч на тялото той падна тежко, по корем, на стола. След тежкото падане изглежда, че и малкото въздух, който бе останал в гърдите му, изскочи. Погледът му бе обезумял, заслепен. Дишаше жадно, главата му се люшкаше от една страна на друга. От устата му капеше пяна, а от носа течеше кръв.

— Вдигайте го! — извика Мълкачи.

И отново Бен Болт бе издигнат във въздуха, борейки се ужасѐн със спиращия дишането му нашийник. Така диво се бореше, преди задните му крака да се откъснат от пода, така взе да се мята напред-назад, че когато се отдели от пода, тялото му се залюля като махало. Пуснаха го върху стола и за част от секундата зае положение на човек, който седи. След това нададе вик и скочи. Този вик не беше нито ръмжене, нито рев, нито вой, а зов, изпълнен с ужас, като че нещо се бе пречупило в него. За малко не докопа Мълкачи и още един халосен патрон избухна в ноздрите му, а мъжете с въжето така ненадейно го дръпнаха, че едва не му счупиха врата.

Този път бързо го смъкнаха надолу, той се свлече на стола като полуизпразнен чувал брашно и продължи да се свлича, докато се прегъна на средата и с голямата си бежова глава напред, се просна на пода в безсъзнание. Подутият, почернял език изскочи от устата му. Когато го заляха с няколко кофи вода, той изръмжа и започна да стене. Така завърши първият урок.

— Всичко е наред — казваше Мълкачи ден след ден, докато обучението продължаваше. — С търпение и здрава работа ще направим номера. Взел съм му страха. Ужас го хваща от мене. Сега имаме нужда само от време, а времето покачва цената на животно като него.

Бен Болт не бе пречупен истински нито първия, нито втория, нито третия ден. Но след две седмици нещо се пречупи в него. Защото дойде мигът, в който Мълкачи почука с дръжката на камшика по стола, през решетките помощникът му ръгна Бен Болт с вилата в ребрата и Бен Болт, който вече по нищо не приличаше на царски тигър, Бен Болт, който се мъкнеше като бита улична котка, изпаднал в ужас, се довлече до стола и седна отгоре му като човек. Гледката на седящия тигър, печална пародия на седящ човек, се е смятала и продължава да се смята от многобройната публика за „нравоучителна“.

Вторият случай, със Сейнт Илайъс, беше още по-тежък и бе отбелязан като един от редките неуспехи на Мълкачи, макар всички да признаваха, че този неуспех е бил неизбежен. Сейнт Илайъс беше огромна мечка от Аляска, добродушна, шеговита, дори с чувство за хумор — разбира се, мечешко. Но тя имаше изявена собствена воля, а нейната упоритост отговаряше на ръста й. Тя можеше да бъде убедена да направи нещо, но не и насила да го извърши. А в света на дресираните животни, където номерата се изпълняват с точността на часовник, няма място за убеждение. Животното трябваше да направи номера, и то да го направи бързо. Публиката не можеше да търпи, докато дресьорът убеждава сърдитото или разглезено животно да изпълни номера, за който тя е платила.

Така Сейнт Илайъс получи първия си урок по насилие. Той беше в същото време и последният. Не се стигна дори до арената, защото се състоя в собствената й клетка.

Най-напред й изрязаха ноктите, след като по обичайния начин вкараха четирите й крака в примки и ги измъкнаха през решетките, а на главата й надянаха нашийник. Всеки един от големите й нокти беше изрязан до месото. Това беше извършено от хората извън клетката. След това Мълкачи, вече вътре, продупчи носа й. Тази операция не беше толкова лека, колкото изглеждаше на пръв поглед. Като вкара инструмента в огромните ноздри на мечката, Мълкачи отряза от едната й страна цяло кръгло парче месо. Мълкачи разбираше от мечки. За да накараш недресирана мечка да ти се подчинява, трябва през цялото време да си в допир с някое от чувствителните й места. Достъпните чувствителни места са ушите, носът и очите и тъй като за очите и дума не може да става, остават само носът и ушите. През направената дупка Мълкачи веднага вкара желязна халка. За халката завърза същото дълго въже, което дресьорите сполучливо наричат „дърпащо“. Оттук нататък, през целия си останал живот, Сейнт Илайъс нямаше да може да се движи по собствена воля — щеше да я дърпа човекът с въжето. Съдбата й беше определена — завинаги, до края на живота си, да бъде затворник и роб на въжето, завързано за халката в ноздрите.

Снеха примките и Сейнт Илайъс остана на свобода в клетката, за да свикне с халката. Тя застана на задните си крака, зарева и с могъщите си предни лапи започна да я изследва. Тази халка нямаше нищо общо с убеждаването. Тя беше жив въглен. Мечката я дръпна, тъй както, когато бърка в някой кошер за мед, би дръпнала жилата на жилещите я пчели. Дръпна я, откъсна я от месото и превърна кръглата дупка в страшна, раздърпана, болезнена рана.

— С нея и дяволът може да пукне! — изруга Мълкачи.

Отново вкараха примките. После отново примъкнаха безпомощната Сейнт Илайъс до решетките и продупчиха носа й. Този път дупката беше на другата ноздра. И дяволът пак пукна. Също както преди, щом я освободиха, тя дръпна халката заедно с месото си.

Мълкачи беше отвратен.

— Няма ли да се вразумиш? — изруга той, като този път под разум разбираше вкарването на халката по-високо, през двете ноздри — направо през средния хрущял. Но Сейнт Илайъс беше неразумна. За разлика от Бен Болт в нея нямаше нищо слабо или изнервено, за да бъде пречупена. Щом я освободиха от примките, тя откъсна халката заедно с половината си нос. Мълкачи проби дясното й ухо. Сейнт Илайъс разкъса на парчета дясното си ухо. Мълкачи проби лявото ухо. Тя разкъса на парчета лявото ухо. И Мълкачи се предаде. Нямаше друг изход. Той каза плачевно:

— Претърпяхме поражение. Не остана нищо, за което да я завържем.

По-късно, когато Сейнт Илайъс беше осъдена да бъде „животно в клетка“ до края на дните си, Мълкачи си спомняше с ругатни:

— Тази мечка беше най-неразбраното животно, което съм виждал! Нищо не можах да направя с нея. Не можах дори да намеря място, за което да я вържа!…

[1] Премахнат дублиран ред и заменен липсващ текст с превод от англ. оригинал. — Бел.ел.кор. ↑

Глава XXXIV

Това стана в Оукланд, Калифорния, в театър „Орфеум“. Харли Кенън търсеше под седалката шапката си, когато жена му каза:

— Но сега няма антракт. Има още един номер.

— Дресирано куче — отговори той и с това й обясни постъпката си; защото той винаги напускаше театъра при номера с дресирани животни.

Вила Кенън бързо погледна в програмата.

— Разбира се — каза тя и след това прибави: — Но този номер е някакво пеещо куче. Кучешки Карузо. И тук пише, че на сцената няма никой с кучето. Нека поне веднъж останем и да видим дали може да се сравнява с Джери.

— Някое нещастно създание, което с продължителни мъчения са принудили да вие! — измърмори Харли.

— Да, но то е само на сцената! — настоя Вила. — Освен това, ако наистина е мъчително, можем да си излезем. И аз ще изляза с теб. Просто искам да видя колко по-добре пее Джери от него. Пък и тук пише, че е ирландски териер.

И така Харли Кенън остана. Двата клоуна, намазани с коркови сажди, свършиха номера си. Излязоха три пъти на бис и после завесата се вдигна, за да разкрие празна сцена. Един ирландски териер с остра козина излезе спокойно на сцената, приближи се спокойно до средата, близо до рампата, и застана с лице към диригента на оркестъра. Както пишеше в програмата, той беше сам.

Оркестърът засвири началните звуци на „Спи, мой малък, спи“. Кучето се прозина и клекна. Но оркестърът точно изпълняваше нареждането да свири началото отново и отново, докато кучето запее, и след това да му акомпанира. На третия път кучето отвори уста и започна. Това не беше обикновен вой. Беше твърде мелодично, за да се нарече вой. Не беше само вярно чувство за ритъм. Тоновете, които пееше кучето, бяха тоновете на песента и бяха правилно изпети.

Но Вила Кенън едва слушаше.

— Много по-добър е от Джери! — пошепна й Харли.

— Слушай! — отговори тя с напрегнат шепот. — Не си ли виждал по-рано това куче?

Харли поклати глава.

— Виждал си го и по-рано — настоя Вила. — Виж смачканото му ухо. Помисли! Спомни си! Помниш ли?

Но съпругът й отново поклати глава.

— Помниш ли Соломоновите острови? — упорствуваше тя. — Спомни си „Ариел“! Спомни си, когато се връщахме от Малаита, откъдето взехме Джери, за да го отведем в Тулаги! Той имаше там брат — ловец на негри на една шхуна.

— Да, казваше се Майкъл! Продължавай!

— И той имаше същото смачкано ухо — каза бързо тя. — И той беше с остра козина. И беше истински брат на Джери. Баща им и майка им бяха Терънс и Биди от Мериндж. А Джери е нашият певец. Това куче също пее. И то има смачкано ухо. И името му е Майкъл.

— Невъзможно! — каза Харли.

— Когато се случва невъзможното, тъкмо тогава животът заслужава да се живее — отвърна тя. — И това е един от случаите, когато невъзможното става възможно. Сигурна съм.

Като мъж той все още не можеше да повярва в невъзможното, като жена тя настояваше, че невъзможното се е случило. В това време кучето на сцената запя „Боже, пази краля“.

— Това показва, че съм права — тържествуваше Вила. — Никой американец в Америка няма да научи кучето си на „Боже, пази краля“. Кучето е принадлежало най-напред на някой англичанин и той го е научил. Соломоновите острови са английски.

— Този довод не е убедителен — усмихна се той. — Но смачканото ухо ме убеждава повече. Сега си спомням. Спомням си деня, в който бяхме с Джери на плажа в Тулаги и брат му дойде на брега с лодка от „Йожени“. И той имаше също такова смачкано ухо.

— Нещо повече — продължаваше да спори Вила, — колко пеещи кучета сме видели изобщо с тебе? Само едно — Джери. Явно е, че такова нещо се случва твърде рядко. По-вероятно е едно и също семейство да даде двама потомци с един талант, отколкото две различни семейства. Терънс и Биди родиха Джери. А пък това е Майкъл.

— Той наистина беше с груба козина и имаше смачкано ухо — спомни си Харли. — Съвсем ясно го виждам как стоеше изправен на носа на лодката и как двамата с Джери тичаха по брега!…

— Ако утре Джери пак затича с него, ще се убедиш ли? — попита тя.

— Това беше любимият им номер, а преди това — номерът на Терънс и Биди — съгласи се той. — Но от Соломоновите острови до Съединените щати е доста далече.

— Джери е също от доста далеч — отвърна тя. — И щом Джери се е добрал от Соломоновите острови до Калифорния, какво чудно има, че Майкъл е успял да стори същото? О, слушай!

В това време кучето на сцената пееше на бис „Родино, любима моя“. Когато свърши, Джейкъб Хендерсън излезе иззад кулисите и под бурните аплодисменти на публиката се присъедини към кучето, за да се поклонят заедно. Вила и Харли за миг останаха мълчаливи. После Вила, ни в клин, ни в ръкав, каза:

— Седя тук и съм много благодарна за нещо.

Той я чакаше да продължи.

— За това, че сме безсъвестно богати — завърши тя мисълта си.

— Което значи, че искаш да имаш кучето, че трябва да го имаш и че ще го получиш само защото мога да си позволя да ти го купя — закачи я той.

— Защото не можеш да си позволиш да не го купиш — отговори тя. — Ти вече си сигурен, че е брат на Джери. Или поне трябва да подозираш.

— Така е — съгласи се той. — Понякога стават и най-невъзможни неща и вероятно това е един такъв случай. Разбира се, това куче не е Майкъл, но би могло да бъде Майкъл! Да отидем зад кулисите и да разберем!

„Пак някои агенти от Дружеството за защита на животните“ — помисли си Джейкъб Хендерсън, когато директорът доведе мъжа и жената в малката му гримьорна. Майкъл, полузаспал на един стол, не им обърна внимание. Докато Харли говореше с Хендерсън, Вила разглеждаше Майкъл; а Майкъл едва отвори очи и отново ги затвори. Твърде сърдит на хората, твърде затворен в собствения си мрачен характер, той беше всичко друго, но не и някогашното ласкаво куче, затова не обръщаше внимание на тия човешки същества, които налитаха да го галят по главата, говореха глупости и си отиваха, за да не ги види вече никога.

Огорчена от този прием, Вила Кенън за миг прекрати опитите си за сприятеляване и се заслуша в това, което Джейкъб Хендерсън разправяше за кучето. Тя разбра, че Хари Дел Мар, дресьор на животни, го бил намерил някъде по тихоокеанското крайбрежие, най-вероятно в Сан Франциско; той завел кучето със себе си на Изток и умрял при една катастрофа в Ню Йорк, преди да каже за него нещо на когото и да било. Това беше всичко, като изключим, че Хендерсън бил платил две хиляди долара на някой си Харис Колинс и считаше, че това капиталовложение е най-изгодното през целия му живот.

Вила се обърна с гръб към кучето.

— Майкъл! — повика го тя нежно, почти шепнешком.

Майкъл наполовина отвори очи, понаостри уши и тялото му потрепери.

— Майкъл! — повтори тя.

Този път той отвори очи, наостри съвсем уши, вдигна глава и я погледна. Той не беше чувал това име, откакто беше в Тулаги. През миналото, през годините и забравените морета думата стигна до него. Тя му подействува като електрически ток, всичко, свързано с „Майкъл“, мигновено нахлу в съзнанието му. Той видя отново „Йожени“ и капитан Келър, който последен го бе наричал така, мистър Хагин, Дарби и Боб от плантацията Мериндж, Биди и Терънс и съвсем не на последно място сред тези сенки на миналото брат си Джери.

Но какво е всъщност миналото? Името, което беше престанало да съществува от години насам, пак се възвърна. Беше влязло в стаята с този мъж и тази жена. Майкъл не премисли всичко това, но несъмнено действията му бяха такива, като че ли го беше премислил.

Той скочи от стола и изтича при жената. Подуши ръката й и докато тя го галеше, я подуши цялата. Когато я позна, полудя. Отскочи от нея и затича в кръг по стаята, задуши под умивалника и по ъглите. Отново се върна при нея като бесен и заскимтя нетърпеливо, когато тя се опита да го помилва. В следващия миг, все така бесен, отскочи отново, полетя из стаята и продължи да скимти.

Джейкъб Хендерсън го погледна неодобрително.

— Никога не се е държал така — каза той. — Обикновено е съвсем тих. Може би го е прихванало, въпреки че никога не го прихваща.

Никой не можа да разбере какво става, нито дори Вила Кенън. Но Майкъл разбираше. Той търсеше изчезналия свят, който се беше върнал при него със звука на някогашното му име. Щом това име можеше да се върне при него от Нищото, както се беше върнала тази жена, която бе виждал да се разхожда някога по брега в Тулаги, тогава всички други неща от Тулаги и Нищото също биха могли да се върнат. Щом като тя беше тук, пред него, в плът и кръв и го наричаше с името му, може би и капитан Келър, мистър Хагин и Джери бяха някъде в стаята или зад вратата.

Той изтича до вратата, заскимтя и започна да дращи по нея.

— Сигурно мисли, че има нещо отвън — каза Джейкъб Хендерсън и му отвори вратата.

Майкъл наистина мислеше така. Той очакваше да види през отворената врата, като нещо съвсем естествено, Тихия океан, шхуните и корабите по него, островите и рифовете и всички хора, животни и предмети, които бе познавал някога и които все още помнеше.

Но миналото не влезе през вратата. Навън беше само обикновеното настояще. Той се върна разочарован при жената, която, милвайки го, все още му казваше Майкъл. Тя поне беше истинска. След това той внимателно подуши мъжа, спомни си го от брега в Тулаги и палубата на „Ариел“ и възбудата му отново порасна.

— О, Харли, сигурна съм, че е той! — извика Вила. — Не можеш ли да провериш дали е той? Не можеш ли да докажеш, че е той?

— Но как? — недоумяваше Харли. — Изглежда, че познава името си. То му действува възбудително. И макар че никога не ни е познавал добре, изглежда, че си спомня за нас, защото ние му действуваме възбудително. Ако само можеше да говори!…

— Проговори! Проговори! — замоли се Вила на Майкъл, като го хвана с две ръце за главата и започна да го люлее напред-назад.

— Внимавайте, госпожо! — предупреди я Джейкъб Хендерсън. — Той е твърде недружелюбен и не позволява на хората да си играят с него.

— Но на мен позволява! — изсмя се тя полуистерично. — Защото ме познава… Харли! — извика тя, осенена от някаква нова идея. — Измислих как ще го изпитаме! Слушай! Спомни си, преди да вземем Джери, той е бил ловец на негри. И Майкъл беше ловец на негри. Заприказвай на жаргона на Южните морета! Престори се, че се караш на някой негър и ще видиш как ще му подействува!…

— Трябва здравата да се напрегна, за да си спомня нещо от жаргона на Южните морета! — каза Харли, но кимна одобрително.

— Аз ще отвличам вниманието му през това време — подкани го тя.

Тя седна, наведе се напред към Майкъл, така че главата му потъна в ръцете и гърдите й, после започна да го люлее и да му говори гальовно, както говореше на Джери. Той не се разсърди, а също като Джери се поддаде на ласките и сам замърка гальовно. Тя направи на Харли знак с очи.

— Ей, богу! — започна той с гневен глас. — Какъв прави тебе тука? Тебе много ядоса мене!

При тези думи Майкъл се наежи, изскочи от ръцете на жената, изръмжа и затърси с поглед негъра, който вероятно току-що беше влязъл и възбудил гнева на белия бог. Но нямаше никакъв негър. Все още наежен, той погледна към вратата. Харли също погледна към вратата и Майкъл, без нито сянка от съмнение, беше убеден, че зад вратата стои някакъв негър от Соломоновите острови.

— Хей, Майкъл — извика Харли. — Дръж тоз черен!

Майкъл се нахвърли срещу вратата със страшен рев. Толкова силен беше гневът му и силата на удара, че ключалката не издържа и вратата се отвори. Празнотата на пространството, което той очакваше да види пълно, го ужаси и той се отдръпна потресен и замаян от неуловимите призраци на миналото, които така бяха възбудили съзнанието му.

— А сега — каза Харли Кенън на Джейкъб Хендерсън — да поприказваме за цената…

Глава XXXV

Когато влакът стигна до Глен Елън в Лунната долина, сам Харли Кенън пое Майкъл от вратата на фургона и го свали долу. За пръв път Майкъл бе пътувал с влак, незатворен в клетка. От Оукланд до тук беше дошъл само с нашийник и каишка. В автомобила, който ги очакваше, той намери Вила Кенън и когато му махнаха каишката, седна до нея, между нея и Харли.

Докато колата бръмчеше по пътя, който се виеше в протежение на две мили по склоновете на планината Сонома, Майкъл едва поглеждаше към гората и нижещите се поляни. Той беше прекарал три години в Съединените щати и през цялото това време го бяха държали като затворник. Клетката и каишката, тесните стаи, фургоните и железопътните перони станаха негова съдба. Единственият му досег с природата беше, когато Джейкъб Хендерсън, изучавайки Сведенборг, го държеше вързан по пейките в парковете. Ето защо дърветата, хълмовете и полята бяха престанали да имат значение за него. Те бяха нещо недостижимо като синьото небе или пътуващите облаци. Така се отнасяше той към дърветата, хълмовете и полята, ако може да се смята за отношение отказът да гледаш нещата изобщо.

— Е, Майкъл, изглежда, че ранчото не ти харесва? — забеляза Харли.

При звука на старото си име той погледна нагоре и в знак на разбиране сви уши, потрепна и докосна рамото на Харли с муцуната си.

— Не е общителен — отсъди Вила Кенън. — Поне в това отношение никак не прилича на Джери.

— Почакай да се срещнат — предугаждащо се усмихна Харли. — Джери ще вдигне шум и за двамата.

— Ако се помнят след толкова време — каза Вила Кенън. — Мисля си дали ще се познаят?

— В Тулаги се познаха — припомни й той. — А бяха вече големи и не се бяха виждали от малки кученца. Спомни си как лаеха и тичаха по брега. Тогава Майкъл беше по-лудият. Вдигаше два пъти повече шум от Джери.

— Но сега изглежда ужасно остарял и укротен.

— Три години е достатъчно време, за да се укроти — настоя Харли.

Но Вила поклати глава.

Когато автомобилът спря пред къщата и Кенън слезе от него, слухът на Майкъл долови един не съвсем непознат приветствен и радостен кучешки лай. Радостният лай се превърна в подозрително и ревниво ръмжене, щом Джери подуши милващата го ръка на Харли и усети присъствието на друго куче. В следващия миг той откри, че истинският източник на миризмата е в колата и хукна към нея. Майкъл посрещна ръмжащия нападател с ръмжене и скок напред, но още в средата на скока бе обърнат на дъното на колата.

Тогава се разнесе гласът на Харли Кенън и у Джери и Майкъл веднага взе връх ирландският териер, който за разлика от другите породи при всички обстоятелства слуша господаря си. Те се разделиха и макар че ръмжаха гърлено, не се нападнаха, когато се изправиха на крака. Късата схватка трая толкова кратко — само няколко секунди или части от секундата, — че не пролича да са се познали, докато бяха в колата. След това те изскочиха от нея, подушиха си носовете отдалеч, но все още бяха комично наежени и изопнати.

— Познаха се! — извика Вила. — Да видим какво ще правят.

Колкото до Майкъл, той без учудване прие неоспоримия факт, че Джери се е върнал от Нищото. Напоследък подобни неща бяха започнали да стават доста често, но това, което го смайваше, не бяха самите те, а другите неща, свързани с тях. Щом като мъжът и жената, които беше видял за последен път в Тулаги, се бяха върнали от Нищото, щом като се бе върнал и Джери, тогава всеки миг беше възможно да се върне, можеше да се върне и любимият Стюард.

Вместо да отговори на приветствието на Джери, Майкъл взе да души и да се оглежда за стюарда. Джери прояви благоразположението си, като показа желание да тича. Той подканващо излая към брат си, изтича на десетина скока, после се върна и преди да се отдалечи наново, посегна игриво с предната си лапа към Майкъл, за да подчертае поканата си.

Майкъл не беше тичал с друго куче толкова години, че отначало поканата на Джери не му направи впечатление. Сред кучешкото царство обаче подобно тичане е обикновен израз на щастие и приятелство, а при него то беше и наследствена черта, добита от Терънс и Биди, които бяха известни в Соломоновите острови с тичането си.

Когато следващия път Джери посегна с лапата към него, излая и подканващо се затича в полукръг, Майкъл неволно и бавно тръгна след него. Но той не излая и след пет-шест скока спря и погледна за разрешение към Вила и Харли.

— Добре, Майкъл! — извика сърдечно Харли, бавно се обърна с гръб към него, за да му покаже, че може да прави каквото ще, подаде ръка на Вила и й помогна да слезе от колата.

Майкъл скочи отново, допря рамото си до Джери и когато двамата затичаха, смътно изпита някогашното удоволствие. Но Джери изпитваше по-голямо удоволствие, защото беше по-буден и повече му се щеше да се върти в кръг, да тича, да допира рамо до неговото, да гърчи тялото си, да наостря уши и весело да лае. Джери лаеше, а Майкъл — не.

— По-рано и той лаеше — каза Вила.

— Много повече от Джери — допълни Харли.

— Отучили са го да лае — заключи тя. — Сигурно е минал през ужасни изпитания, за да забрави да лае.

Зелената калифорнийска пролет се превърна в златисто лято. Джери, който вечно тичаше по полята, запозна Майкъл с най-отдалечените и високи места на Кенъновото ранчо в Лунната долина. Пищната гледка на дивите цветя изчезна и по изгорелите хълмове останаха само избледнели, бледозлатисти макове и марипоси[1], които вятърът люлееше на стройните им стебла сред изсъхналите треви, така че те приличаха на пъстри пеперуди, размахали леко криле, докато си почиват между две прехвръквания.

А Майкъл следваше навсякъде неуморимия Джери и през цялото време търсеше нещо, което не можеше да намери.

— Търси нещо, търси нещо! — казваше Харли на Вила. — Нещо мъртво, нещо, което не е тука. Какво ли търси непрекъснато?

Майкъл търсеше Стюард, но не успяваше да го намери. Нищото го бе погълнало и не го пускаше, въпреки че, ако Майкъл би могъл да пропътува десет дни с параход през Южния Тихи океан до Маркизките острови, той щеше да намери стюарда заедно с Куейк и Стария моряк, които живееха безгрижно като лотофаги[2] сред земния рай на Тайохае. В тяхната колиба със сламен покрив, както и наоколо, под високите авокадо, Майкъл щеше да открие най-различни домашни животни — котки и котенца, прасета, понита, двойки влюбени папагали, някоя и друга немирна маймунка; нямаше обаче никакви кучета, нито пък какаду. Защото Даг Доутри, с отривист, невъздържан език бе наложил забрана на кучетата. След Килени-бой — заявяваше той — не може да има друго куче. А Куейк, без да прави изявления, решително не искаше да купи друг бял какаду от моряците на търговските шхуни.

Но Майкъл не се отказа лесно от търсенето на Стюард и докато тичаше по планинските пътеки, докато се хлъзгаше и спускаше в дълбоките каньони, непрекъснато беше готов и непрекъснато очакваше Стюард да се изправи пред него или пък да намери миризмата, която би го отвела до любимия му бог.

— Търси нещо, търси нещо! — повтаряше с любопитство Харли Кенън, докато яздеше редом с Вила и наблюдаваше как Майкъл непрекъснато души. — Ето, Джери търси зайци и следи от лисици; но забележи, че те не интересуват особено много Майкъл! Не търси нито зайци, нито лисици. Държи се също като че ли е загубил голямо съкровище и не знае къде го е загубил и къде да го търси!

Майкъл научи много от Джери за разнообразния живот в гората и полето. Изглежда, че единственото му удоволствие беше да тича с Джери, тъй като той никога вече не си играеше. В него бе изчезнала насладата от играта. Годините, прекарани на сцената и в школата за мъчения на Харис Колинс, го бяха направили ако не съвсем зъл и мрачен, то поне достатъчно улегнал и укротен. Беше загубил веселостта си и непосредствеността си. Както леопардът бе оставил следа на рамото му и при влажно или мразовито време старата болка отново се събуждаше, така и всичко, през което бе минал, бе оставило белега си върху съзнанието му. Обичаше Джери, беше доволен, когато е с него и когато тича с него; но винаги Джери водеше, винаги той вдигаше шум при лова, винаги той лаеше възмутено и нетърпеливо по дървото, където на десетина метра над земята бе намерила убежище някоя катеричка. Майкъл слушаше и наблюдаваше, но не участвуваше в неговите възторзи.

По същия начин гледаше той и комичните битки, които Джери водеше с Нормандеца, големия жребец-першерон. Те бяха само на шега, тъй като Джери и Нормандеца бяха изпитани приятели; и въпреки че огромният кон, със свити уши и отворена, готова да захапе уста, преследваше Джери и лудо кръжеше по ограденото за конете място, той го правеше не за да му причини болка, а просто за да играе ролята си в лъжливата схватка. Но нито една от поканите на Джери не можа да примами Майкъл да вземе участие в забавлението. Той се задоволяваше да седи зад оградата и да гледа.

— Защо да играя? — би могъл да попита Майкъл? — Отдавна вече съм забравил как се играе.

Но когато ставаше въпрос за сериозна работа, той изпреварваше Джери. Поради опасността от шап и други болести достъпът на чужди кучета в ранчото на Кенън беше забранен. Майкъл бърже научи това и заблудените кучета не можеха да очакват милост от него. Без предупредителен лай или ръмжене, пазейки мъртва тишина, той се хвърляше отгоре им, драскаше, хапеше, въргаляше ги в праха и ги прогонваше. Това приличаше на лова на негри — услуга, която правеше на любимите богове, тъй като те я искаха и се нуждаеха от нея.

Към Вила и Харли той не проявяваше дивата, страстна обич, която бе дал на стюарда, но въпреки това ги обичаше силно и дълбоко. Той никога не изразяваше любовта си с гърчене и скимтене. Така правеше Джери. Но винаги беше доволен да бъде с Вила и Харли и да се занимават с него — дори и на второ място, след Джери. Миговете на най-пълно задоволство идваха, когато седеше пред камината до Вила и Харли с глава, облегната на нечие коляно, и когато от време на време една ръка се спускаше върху главата му или пък нежно си играеше със смачканото му ухо.

Джери дори изпадаше в греха да си играе с децата, които понякога се намираха под покровителството на Кенън. Майкъл търпеше децата, стига да не го закачат. Но почнеха ли да интимничат, той ги предупреждаваше с наежено и гърлено ръмжене, ставаше и се отдалечаваше.

— Не мога да го разбера — казваше Вила. — Беше толкова игрив, жизнерадостен и пълен с всякакви глупави измислици. Беше много по-лекомислен и по-лесно възбудим от Джери. Беше и много по-шумен. Ако можеше да говори, сигурно би разправил ужасни неща за всичко, което е преживял през времето от Тулаги, докато го открихме на сцената в „Орфеум“.

— Това е може би един малък намек — отговаряше Харли и сочеше към рамото на Майкъл, издрано от леопарда в деня, когато бяха загинали Джек — еърдейла, и Сара — малката зелена маймунка.

— Лаеше много, знам, че лаеше много — продължаваше Вила. — Защо сега не лае?

А Харли показваше белязаното рамо и казваше:

— Може би това е причината, както и още стотици подобни неща, които не можем да видим.

Но скоро щеше да дойде времето, когато щяха да го чуят отново да лае, и то не един, а два пъти. И двата пъти това щеше да бъде само предвестие за друг, по-сериозен случай, когато вече, без да лае, той щеше с решителни постъпки да изрази любовта и обожанието си към тези, които го бяха отървали от клетката и светлините на сцената и му бяха подарили свободата сред Лунната долина.

Междувременно, тичайки непрестанно с Джери по ранчото, той научи всичките пътеки и се запозна с всичко живо в него, от кокошарниците и езерото за патици, до най-високия връх на планината Сонома. Научи къде може да се намерят диви елени по време на любовния им период; кога нападат сливовите дървета, лозите и ябълките; кога търсят най-дълбоките каньони и най-скритите места; и кога излизат по откритите поляни и по голите хълмове и се бият с рога. Под ръководството на Джери, винаги зад него по тесните пътеки, както се полага на едно покорно куче, той научи навиците и пътеките на лисиците, поровете, невестулките и дивите котки. Запозна се с птиците, които правеха гнездата си по земята, откри разликата в навиците на полските и планинските пъдпъдъци и на фазаните. Научи също хитростите и леговищата на подивелите домашни котки, научи и за любовните отношения между кучетата от планинските ферми и скитащите койоти.

За присъствието на кугуара, който бе дошъл от Мендосино, той научи, преди още да загине първото теле, и се върна вкъщи издран и кървящ от срещата, за да покаже какво е открил. Като го видя, Харли Кенън още на другия ден се качи на коня си и тръгна по следата с пушка през седлото. По същия начин Майкъл узна нещо, което Харли Кенън не бе открил и никога не би повярвал — че в скалите, сред най-гъстата част на гората, се крият през зимата и се греят на слънце една дузина гърмящи змии.

[1] Марипоса (Пеперуда, лат. Hedychium coronarium) — многогодишно тревисто растение. Цветето, символ на Куба. — Бел.ел.кор. ↑

[2] Лотофаги (гр.) — митични люде, които се хранели с лотосови плодове. — Б.р. ↑

Глава XXXVI

В Лунната долина настъпи прелестна зима. Сред прегорелите треви изчезнаха и последните марипоси; в неподвижния въздух между последните пурпурни мъгли дремеше калифорнийското циганско лято. Най-напред това очарование бе нарушено от топли, обилни дъждове. По върховете на планината Сонома падна сняг. Долу, при къщата на ранчото, утринният въздух беше прозрачен и режеше, въпреки че по обед топлината беше много силна и гонеше хората на сянка, а навън на открито под зимното слънце цъфтяха рози и портокалови дървета, а грейпфрутите и лимоните узряваха в златистожълто. В същото време, сто фута по-надолу, на дъното на долината, утрините побеляваха от скреж.

Майкъл излая два пъти. Първия път, когато Харли Кенън, яхнал червенокафявия си жребец с гореща кръв, го караше да прескочи един тесен поток. Вила дръпна юздите на коня си, спря върху хребета на другия бряг, погледна назад към малката долчинка и зачака да свърши урокът на младия жребец. Майкъл също чакаше, но по-наблизо. Отначало лежеше край потока, задъхан от тичането. Но той не беше запознат добре с конете и скоро безпокойството му за Харли Кенън го изправи на крака.

Когато учеше жребеца да скача, Харли действуваше спокойно, с убеждение и търпение. Гласът му бе тих, юздите държеше леко; но животното всеки път се дърпаше от скока, а горещата му кръв го караше да се поти и да се покрива с пяна. Копитата му разкъсваха кадифето на младата трева и ужасът от потока беше толкова голям, че след като стигнеше в галоп до брега, той се вдървяваше и спираше внезапно, а после се изправяше на задните си крака. Това беше прекалено много за Майкъл.

Когато предните крака на коня допряха земята, Майкъл се хвърли срещу му и излая. В лая му се съдържаха порицание и заплаха, а когато конят отново се изправи на задните крака, Майкъл скочи във въздуха след него и челюстите му щракнаха, като за съвсем малко изпуснаха муцуната му.

Вила слезе по склона от отсрещния бряг на потока.

— Господи! — извика тя! — Чуй го! Наистина лае!

— Мисли, че жребецът иска да ми причини зло — каза Харди, — и така изразява гнева си. Съвсем не е забравил да лае. Дава урок на жребеца.

— Ако го беше ухапал за муцуната, щеше да стане повече от урок — предупреди го Вила. — Внимавай, Харли, иначе наистина ще го ухапе!

— Слушай, Майкъл, легни и бъди добър! — заповяда му Харли. — Всичко е наред, уверявам те! Всичко е наред, куш!

Майкъл послушно легна, но протестираше; очите му наблюдаваха движенията на коня и мускулите му бяха напрегнати за скок, в случай че конят заплашеше Харли.

— Не мога да се откажа сега, защото вече никога няма да прескочи каквото и да било! — каза Харли на жена си, обърна се и галопирайки, се отдалечи на известно разстояние. — Или ще го накарам да скочи, или ще се преметна презглава.

Той се завърна с голяма скорост и жребецът, въпреки желанието си, не можа да се спре, за да избегне потока, от който се страхуваше, и се хвърли в такъв скок, че превиши брега му с цели два ярда.

Майкъл излая за втори път, когато Харли Кенън, яздейки същия темпераментен жребец, се помъчи да оправи някаква зле окачена преграда на един стръмен улей за свличане на трупи. Майкъл видя, че опасност заплашва неговото божество, отначало се стърпя, колкото можа, а после подскочи към главата на коня и ожесточено залая.

— Във всеки случай неговият лай ми помогна! — забеляза Харли, като оправи преградата. — Майкъл сигурно е казал на жребеца, че ако не се държи прилично, ще му даде да се разбере!

— Не му е вързан езикът! — засмя се Вила, — въпреки че не е много приказлив!

Приказливостта на Майкъл вече никога не се прояви. Знаеше се, че бе лаял само в тези два случая, когато му се бе сторило, че неговият господар и бог е изпаднал в опасност. Никога не лаеше по луната, по ехото, по тайнствените, лазещи сенки. Джери например използваше едно особено ехо, което се чуваше от самото ранчо, като неизчерпаем източник за упражнение на дробовете си. В подобни случаи, докато Джери лаеше, Майкъл лягаше с отегчено изражение и чакаше да свърши дуетът. Той не лаеше дори когато нападаше чужди кучета, навлезли в територията на ранчото.

— Бие се като стар ветеран — забеляза Харли, след като бе наблюдавал една такава среща. — Хладнокръвен е. Не проявява никаква възбуда.

— Остарял е преждевременно — каза Вила. — Няма сърце за игри и никакво желание за приказки. Въпреки това знам, че ни обича и двамата…

— Без да го изразява с шумни речи — заключи вместо нея съпругът й.

— Можеш да го разбереш по блясъка на спокойните му очи — допълни тя.

— Напомня ми един от оживелите участници в експедицията на лейтенант Грили — съгласи се той. — Беше обикновен редник и един от малцината оцелели. Той бе преживял толкова много, че беше също така мълчалив и необщителен като Майкъл. Повечето хора не го разбираха и им беше скучен. Но тъкмо обратното беше вярно. Те му доскучаваха. Толкова малко познаваха живота, че той винаги усещаше нещата повече от тях. И просто не можеше дума да изкопчиш от него. Не защото бе забравил да говори, а защото не намираше смисъл да говори, щом никой не го разбираше. Беше се затворил в себе си, понеже бе преживял много и беше разочарован от това, което бе научил. Но трябваше само да го види човек във величавото му спокойствие, за да разбере, че е преминал през хиляда пъкъла, и през огън, и през лед. Очите му имаха същия покой като очите на Майкъл. И в тях се четеше същата мъдрост. Какво ли не бих дал, за да науча как е било ранено рамото му. Сигурно от някой тигър или лъв.

Също като кугуара, който Майкъл срещна горе в планината, този човек се бе промъкнал от Мендосино, беше вървял по най-затънтените планински пътечки, бе пресичал само нощем пълните с ферми долини, тъй като присъствието на хората беше опасно за него. Също като кугуара този човек беше враг на хората и всички хора бяха негови врагове. Те искаха да му отнемат живота, защото в своя живот той им бе причинил много повече злини, отколкото кугуара, който убиваше телетата само за да се нахрани.

Също като кугуара този човек беше убиец. Но за разлика от кугуара неясно описание на неговата личност и разкази за постъпките му се поместваха по всички вестници и хората бяха много по-заинтересувани от него, отколкото от кугуара. Кугуарът бе убивал телета по планинските пасища. А този човек, за да се награби, бе убил цяло семейство — пощенския началник, жена му и трите им деца, които живееха над пощата в малкото планинско селце Чисхолм.

В продължение на две седмици човекът бе успявал да заблуди преследвачите си. Последния преход беше направил от планините на Руската река, през гъсто населената долина на Санта Роса до планината Сонома. Два дни се кри и почива в най-дивите и недостъпни части на Кенъновото ранчо. Със себе си носеше кафе, откраднато от последната къща, която бе нападнал. Една от ангорските кози на Харли Кенън му служеше за храна. От изтощение четири пъти бе проспал по двадесет и четири часа, събуждаше се от време на време и като животно се нахвърляше върху козето месо, пиеше огромни количества кафе, топло или студено, и отново потъваше в тежък, пълен с кошмари сън.

Междувременно цивилизацията със своя съвършен ред и сложни изобретения, между които и електричеството, се бе доближила до него. Електричеството го обкръжи. Телефоните го бяха открили сред дивите каньони на планината Сонома, осеяна с отреди от полицаи и въоръжени фермери. По-страшен от кугуара бе за тях скритият сред тази местност убиец, който би могъл да убие всеки заблудил се в гората човек. Телефонът в ранчото на Кенън и телефоните на другите стопанства, които опираха в планината Сонома, звъняха непрекъснато, предаваха делови разговори и нареждания.

Случи се така, че когато въоръжените отряди навлязоха в планината и човекът бе принуден посред бял ден да се втурне надолу към Лунната долина, за да я прекоси и избяга към планинските възвишения между нея и долината Напа, Харли Кенън излезе на езда със същия темпераментен жребец, който дресираше. Той не беше тръгнал да преследва човека, който бе убил пощенския началник в Чисхолм и семейството му. Знаеше добре, че планината е пълна с преследвачи, защото предната нощ десетина от тях бяха вечеряли и спали в ранчото. Тъй че срещата между Харли Кенън и човека беше случайна и непредвидена.

Тази среща не бе първата, която човекът бе имал през този ден. Предната вечер беше забелязал лагерните огньове на няколко отряда. Сутринта, опитвайки се да премине през югозападните склонове на планината към Петалума, той срещна поне пет различни отряда фермери, всички въоръжени с уинчестери и ловни пушки. Когато се помъчи да избяга, гонен по петите, той налетя на група младежи от Глен Елън и Калиенте. Техните малокалибрени пушки не можаха да му причинят сериозни рани, но гърбът му на няколко места бе посипан със сачми и на няколко места под кожата оловните зрънца му причиняваха влудяваща болка.

Той бързо се оттегли надолу по склона и се натъкна на стадо късороги говеда, които, доста по-изплашени от него самия, в паниката си го прегазиха и с копитата си строшиха пушката му. Останал без оръжие, отчаян, с рани и драскотини, които го сърбяха и боляха, той преброди гористите склонове по сърнешките пътеки, прекоси два каньона и заслиза по конската пътека, която откри в третия каньон.

Докато слизаше надолу по тази пътека, той срещна един репортер, който пък се качваше нагоре. Репортерът беше… просто репортер от града и познаваше само градските обичаи, а и никога преди това не бе участвувал в лов на хора. Беше наел коня си от някакъв обор в долината и това тромаво, старо, бездушно същество не се помръдна, когато подвижният човек със свирепо лице изскочи зад един остър завой и смъкна от гърба му ездача. Репортерът успя само веднъж да удари нападателя си с камшика за езда. След това изяде такъв бой, какъвто на млади години често бе описвал в репортажите си за моряшки побоища по кръчмите и какъвто сега за пръв път му поднасяше съдбата.

За свое разочарование човекът откри, че репортерът е въоръжен само с молив и бележник за писане. Той очакваше, че ще се снабди от него с оръжие и в разочарованието си го донаби, остави го да хленчи сред папратите, качи се на коня му и го подкара с камшика надолу по пътеката.

Джери, който бе винаги по-запален от Майкъл в лова, беше заминал далече и по-напред от него, докато двамата придружаваха Харли Кенън в ранната му утринна езда. При това положение, макар че следваше по петите коня на господаря си, Майкъл не видя, нито пък разбра началото на катастрофата. Пък и сам Харли не разбра нищо отначало. Там, където силно наклоненият бряг се спущаше до края на пътя, по който Харли яздеше жребеца си, и двамата бяха сепнати от някакво срутване през гъстите храсти мансанита. Той погледна нагоре и видя един упорствуващ кон и един подканящ го ездач да летят във въздуха към тях. В същия миг, докато дърпаше юздите на собствения си кон и го пришпорваше, за да скочи настрана и да избегне сблъскването, Харли Кенън забеляза издраната кожа, разкъсаните дрехи, диво горящите очи и подалото се изпод гъстата брада изтощено лице на преследвания от хората човек.

Старият кон с право упорствуваше и не искаше да скочи надолу по брега. Той знаеше много добре какви болки щеше да изпита във вкочанените колена и ревматичните си стави, затова заби копита в стръмния, покрит с мъх бряг и скочи във въздуха само за да избегне падането. Независимо от това рамото му удари рамото на жребеца, който завиваше под него и го събори. Кракът на Харли Кенън бе затиснат под коня и се строши, а самият жребец при падането се преобърна и си счупи гръбнака.

За свое голямо огорчение човекът, преследван от цялата въоръжена област, откри, че Харли Кенън, като репортера, няма никакво оръжие. Той слезе от коня, озъби се от злоба и разочарование и нарочно ритна в хълбока безпомощния човек. После изтегли крака си назад, за да повтори ритника, но тогава се намеси Майкъл и впи зъби в прасеца на готовия за ритник крак.

Човекът изруга и освободи крака си, но зъбите на Майкъл разкъсаха месото и панталоните.

— Браво, Майкъл! — похвали го Харли, безпомощно прикован от коня си. — Хей, Майкъл! — продължи той на жаргона от Южните морета. — Тебе гони този бял човек по дяволите в храстите!

— Ще ти строша главата за това! — през зъби каза човекът на Харли.

Въпреки че постъпките и думите на човека бяха жестоки, той беше готов да заплаче. Дългото преследване — сам против цялото човечество, цялото човечество против него — бе започнало да подронва издръжливостта му. Беше обкръжен от врагове. Дори децата се бяха надигнали и бяха насолили гърба му със сачми, а говедата бяха стъпкали и строшили пушката му. Всички се обединяваха срещу него. Ето че сега някакъв пес беше раздрал крака му. Смъртта наближаваше. Никога преди това не беше съзнавал това с такава яснота. Всичко беше против него. Желанието му да плаче беше истерично, а в отчаяните хора истерията се изразява в диви, ужасни постъпки. Той бе готов да изпълни заканата си да убие Харли Кенън, без да има каквито и да било причини. Не защото Кенън му бе направил нещо. Напротив, той беше нападнал Кенън, беше го свалил на пътя и му бе счупил крака, затиснат под коня. Но Харли Кенън беше човек, а човечеството беше негов враг; по някакъв неясен начин му се струваше, че като убие Харли Кенън, ще си отмъсти поне отчасти на цялото човечество. Понеже сам бе обречен на гибел, беше готов да завлече със себе си в черната бездна всичко, което можеше.

Но преди той да ритне падналия, Майкъл отново се нахвърли отгоре му. При ритника, с който освободи другия си крак, кракът и крачолът също бяха раздрани. При следващия скок на Майкъл той успя да го ритне още във въздуха, улучи го в слабините и го отхвърли през пътя, надолу по склона. За нещастие Майкъл не падна на земята. Той се удари в един гъст мансанитов храст, тялото му попадна в чатал и увисна на около метър от земята.

— Сега — мрачно рече човекът на Харли — ще си изпълня думата. Ще ти строша главата с ритници.

— Аз не съм ви сторил нищо! — поведе преговори Харли. — Не съжалявам, че ще бъда убит, но бих искал да зная защо ще бъда убит?

— Гоните ме, за да ми вземете живота — изръмжа човекът и се приближи. — Зная ви вас. Всички сте се нахвърлили върху мене, но и аз мога да ви го връщам. Ще си го изкарам на тебе!

Кенън много добре разбираше сериозността на положението. Той самият беше безпомощен, а някакъв лунатик-убиец се готвеше да го убие, и то по най-ужасен начин, Майкъл не можеше да му се притече на помощ, защото беше пленник на храста, слабините му бяха здраво притиснати в чатала, главата му висеше надолу и той напразно се опитваше да се освободи.

Харли посрещна с ръка първия ритник, който човекът отправи към лицето му; и преди човекът да го ритне втори път, на сцената се появи Джери. Нямаше нужда любимият му господар да му дава наставления и да го окуражава. Той се хвърли върху човека, заби зъби в панталона, близо до колана, и макар че не го засегна, с тежестта си едва не го събори на земята.

Човекът се нахвърли върху Джери с удвоена ярост. Всъщност целият свят беше против него. Кучета валяха отгоре му изневиделица. Но неговият слух долови виковете и призивите на преследващите го отряди някъде по горните склонове на планината Сонома и това промени намеренията му. Те представляваха смъртта, която го преследваше, и трябваше да избяга от тях. Той ритна Джери настрана и скочи върху коня на репортера, който продължаваше да стои, без да се мръдне, спокоен, в пълна апатия, точно там, където бе слязъл от него.

Конят неохотно подхвана вдървен галоп, а Джери го последва и така високо и гневно ръмжеше, че ръмженето му звучеше като писък.

— Всичко е наред, Майкъл! — успокояваше кучето Харли. — Не се вълнувай! Внимавай да не се нараниш! Бедата отмина! Скоро ще дойдат и ще ни отърват!

Но по-малкият клон на чатала се счупи, Майкъл падна на земята, падна върху главата и рамената си и за момент се обърка. В следващия миг той беше на крака и се впусна по пътя, натам, където се чуваше шумният Джери. Врявата, която Джери дигаше, премина в болезнен вой и Майкъл хукна още по-бързо. Когато Майкъл го отмина, Джери се гърчеше на земята. Конят във вдървения си галоп се бе спънал, едва не бе паднал и докато се изправяше, беше настъпил неволно Джери, като с това бе наранил и счупил предния му крак.

Когато човекът погледна назад и видя Майкъл близо до себе си, той помисли, че го напада трето куче. Но той не се плашеше от кучета. Само хората с техните карабини и пушки можеха да причинят гибелта му. Въпреки това болката от окървавените крака, които Джери и Майкъл бяха раздрали, засилваше яростта му към кучетата.

„Още кучета!“ — помисли си той озлобен, когато се наведе и удари Майкъл с камшик през муцуната.

За негова изненада кучето дори не потрепера от удара. Нито издаде вик от болка. Нито залая, нито изръмжа. То се приближи пак, сякаш не беше току-що ударено и сякаш камшикът не бе издигнат отново над него. Майкъл скочи към десния крак на човека, но той замахна надолу с камшика и го удари точно по муцуната между носа и очите. Замаян от удара, Майкъл падна на земята, после с най-дългия скок, на който беше способен, се втурна да го настигне и пак да скочи.

Но човекът беше забелязал и нещо друго. Той не можеше да не види от толкова близо, че когато замахна с камшика надолу, Майкъл не беше затворил очи при удара. Не беше трепнал, нито премигнал, когато камшикът го удари. Това беше нещо немислимо. Ново явление в кучешкия свят. Майкъл скочи отново, човекът отново го посрещна с камшик и видя да се повтаря невижданото явление. Кучето нито трепна, нито мигна при удара.

Тогава съвсем нов страх обзе човека. Това ли беше краят му след всичко, което беше преживял? Този ли мълчалив като смъртта териер с остра козина беше предопределен от съдбата да го погуби, след като хората не бяха успели? Той дори не знаеше дали кучето е живо, реално. Дали не беше някакъв страхотен отмъстител, изпратен от тайнствения отвъден свят, да го преследва и накрая да го погуби по този път, за който знаеше, че е пътят на смъртта? Кучето беше нереално. Не можеше да бъде реално. Нямаше такова куче, което да понесе камшичен удар, нанесен с пълна сила, без да трепне или да се дръпне.

Още два пъти скочи кучето и той го отклони с точни удари. А кучето продължи да се хвърля със същата увереност и мълчание. Човекът се поддаде на ужаса, заби пети в старите ребра на коня, заудря го по главата и по корема с камшик, докато започна да галопира така, както не бе галопирал от години насам. Ужас обхвана и апатичния кон. Ужас не от кучето, за което знаеше, че е само куче, но ужас от ездача. В миналото коленете му бяха чупени и ставите — повреждани от побеснели пияни ездачи, които го бяха наемали от конюшнята. И ето че на гърба му беше един от тези бесни пияни ездачи, който с тежестта на петите си му причиняваше болка в ребрата, жестоко го биеше по муцуната, носа и ушите.

Колкото и бързо да бягаше, конят не можеше да остави Майкъл назад, но все пак рядко му даваше възможност да се хвърля върху краката на човека. И всеки скок биваше посрещан с неизменния удар на камшика, който със самата си сила го отклоняваше още във въздуха. Въпреки че всеки път зъбите изтракваха опасно близо до краката на човека, Майкъл всеки път падаше обратно на земята и трябваше да става и с бясна скорост да догонва ужасения човек и бясно галопиращия кон.

Енрико Пиколомини видя преследването и сам се намеси в края му; и тази му постъпка, неговото най-голямо приключение, му донесе богатство и материал за разговори, които щяха да стигнат до края на дните му. Пиколомини беше дървосекач в ранчото на Кенън. Застанал на един заоблен хълм, той беше чул най-напред галопиращите копита на коня и ударите на камшика. След това беше видял боя между коня, човека и кучето. Когато дойдоха точно под него, на около двадесет фута, той видя как кучето, странно мълчаливо скочи право нагоре под удара на камшика и заби зъби в крака на ездача. Видя как кучето с тежестта си, докато падаше към земята, почти издърпа човека от седлото. Видя как човекът, като се опитваше да запази равновесие, дръпна с цялата си тежест юздите и как конят се полуизправи на задни крака и залитна, поради което той съвсем загуби равновесие и последва кучето на земята.

— След това те се хванаха като две кучета, като два звяра разказваше след години Пиколомини в собствения си малък хотел в Глен Елън и отпиваше вино от чашата си. — Кучето остави крака на човека и се хвърли на шията му. А човекът се преметна и хвана кучето за врата. Хвана го с две ръце — ей така! А кучето не издаваше ни звук. Не издаваше ни звук, нито преди, нито после. Щом двете ръце на човека го задушават, то не може да издаде и звук. Но то не е такова куче. То не би издало звук и да не беше така. А конят стоеше, гледаше и пръхтеше. Това, което видях, беше много особено. А човекът беше луд. Само луд човек може да прави такива работи. Виждам как човекът се зъби и хапе кучето по лапата, по носа и по тялото. Хапеше кучето по носа, кучето пък го хапеше по бузата. Човекът и кучето се биеха като дяволи. Кучето дигаше задния си крак като котка и също като котка раздра ризата на човека и с нокти раздра кожата на гърдите му и те почервеняха от кръв. И човекът крещеше и ръмжеше като кугуар. И през цялото време душеше кучето. Дяволска битка. А кучето, то беше на мистър Кенън, много добър човек, вече две години бях работил при него; така че не можех да стоя там и да гледам как човекът, който се биеше като кугуар, убива кучето на мистър Кенън. Хукнах надолу по хълма, колкото може би от тази врата до онази, двайсет-трийсет фута, но в суматохата забравих брадвата си. А кучето почти издъхваше. Езикът му — изскочил, очите му — все едно покрити с паяжина; но дере гърдите на човека, а човекът реве като кугуар.

Какво можех да направя? Бях си забравил брадвата. Човекът ще убие кучето. Търся камък. Няма камъни. Търся прът. Не мога да намеря прът. А човекът убива кучето. И ето какво направих. Не съм глупак. Ритнах човека. Обущата ми бяха много тежки, не като тези, дето нося сега. Обуща на дървосекач, с дебели подметки, здрава кожа и много железни габъри. Ритнах човека отстрани — по врата и точно под ухото. Ритнах го веднъж. Ритникът беше добър. Стига му. Знам аз къде е слабото място — точно под ухото.

И човекът пусна кучето. Затвори очи, отвори уста и лежи неподвижно. И кучето започна отново да диша. Като започна да диша, пак му се върна животът и пак искаше да убие човека. Но аз казах „не“, макар че ме беше много страх от кучето. И човекът започна да се съживява. Отвори очи и ме гледа също като кугуар. И устата му ръмжеше като на кугуар. И мене ме беше страх от него, както ме беше страх от кучето. Какво да направя. Бях си забравил брадвата. И ето какво направих! Още веднъж ритнах човека под ухото. После свалих колана си, извадих носната си кърпа и го завързах. Завързах ръцете му. Завързах и краката му. И през цялото време виках на кучето „не“, един вид да остави човека на мира. Кучето ме гледаше. Знаеше, че съм негов приятел и че връзвам човека. И не ме ухапа, макар че мене ме беше много страх. Кучето е страшно куче. Аз ли не го знам? Не го ли видях как сваля от седлото такъв силен човек — цял кугуар!

Тогава дойдоха другите мъже. Всичките бяха въоръжени — пушки, карабини, револвери, пистолети. Отначало си помислих, че правосъдието в Съединените щати е много бързо. Едва съм ритнал някого по главата и едно, две, три, ето ти, че идват въоръжени хора да ме арестуват, защото съм ритнал човек по главата. Отначало не разбрах нищо. Мъжете нещо се ядосаха. Псуваха ме и ме наричаха с мръсни имена, но не ме арестуваха. А! Започнах да разбирам! Чувам ги, че си говореха за три хиляди долара. Обрал съм им бил три хиляди долара. Не е вярно, казах им. Никога, казах, не съм откраднал нито цент от когото и да било. Тогава започнаха да се смеят. А на мене ми стана по-добре и по-добре разбрах. Трите хиляди долара били правителствена награда за залавянето на този човек, когото съм вързал с колана и носната си кърпа. И трите хиляди долара са мои, защото аз съм ритнал човека по главата и съм му вързал краката и ръцете.

Така че сега вече не работя при мистър Кенън. Сега съм богат човек. Три хиляди долара от правителството, всичките мои, и мистър Кенън се погрижи да ми ги платят на мене от правителството и да не ми ги откраднат въоръжените хора. Само защото съм ритнал в главата човека, който приличаше на кугуар. Това се вика късмет. Това е Америка! Доволен съм, че напуснах Италия и дойдох да сека дърва в ранчото на мистър Кенън. С трите хиляди долара захванах този хотел в Глен Елън. Знам, че хотелите носят големи печалби. Нали баща ми имаше хотел в Неапол, когато бях малък? Сега имам две дъщери, и двете в гимназия. Имам и автомобил.

— Божичко, цялото ранчо се е превърнало в болница! — извика два дена по-късно Вила Кенън, когато излезе на широката тераса и погледна към Харли и Джери, които се бяха изтегнали навън. Кракът на Харли беше в шина, а лапата на Джери в гипс. — Погледнете Майкъл — продължи тя. — Не сте само вие със счупени кости. Току-що открих, че ако носът му не е наистина счупен, само чудо го е спасило при този удар, който е получил. От един час го държа в горещ компрес. Погледнете го!

Майкъл, който вървеше след нея, показа смешно надутата си муцуна, после отиде при Джери да си подушат носовете, размаха опашка за поздрав към Харли и на свой ред бе приветствуван от ласкавата ръка, която Харли положи на главата му.

— Трябва да е станало в боя — каза Харли. — Човекът го е удрял много пъти с камшик, както каза Пиколомини, и, разбира се, щом е скачал срещу него, ударите са попадали точно в носа!

— И Пиколомини каза, че не е издавал нито звук, когато са го удряли, а продължавал да налита и да скача! — поде възторжено Вила. — Помисли си само! Едно куче като Майкъл да свали от седлото убиеца, когото не можаха да хванат десетки полицейски отряди!

— Що се отнася до нас, той свърши нещо много повече — спокойно забеляза Харли. — Ако не беше Майкъл, както и Джери — ако не бяха те двамата, не се съмнявам, че този разбойник щеше да строши с ритници главата ми точно както се бе заканил!

— Благословени да са и двамата! — извика Вила със светнали очи, протегна ръка към ръката на съпруга си и благодарно я стисна. — Хората още не са разбрали какво чудо представляват кучетата! — прибави тя, после премига бързо с клепки, за да спре напиращата влага и да овладее чувствата си.

— Никога няма да го разберат напълно — проговори Харли. Той отвърна на ръкостискането й и я пусна.

— И точно затова сега ще покажем нещо — усмихна се тя. — Джери, Майкъл и аз. Правихме репетициите скрито, за да те изненадаме. Ти лежи и слушай. Това е псалм. Не се смей! Не се шегувам!

Тя се наведе напред от стола, на който бе седнала, притегли Майкъл към себе си, така че той седна между колената й, хвана с ръце главата и муцуната му, а носът му остана полузарит в косата й.

— Хайде, Джери! — извика тя остро, както би викнал един учител по пеене. Джери се обърна нащрек, погледна я, усмихна се разбиращо и зачака.

Вила започна псалма и скоро към нея се присъединиха двете кучета с мекото си напевно виене, ако можеше да се нарече виене звукът, който бе толкова мек, мелодичен и верен. И всичко онова, което бе изчезнало в Нищото, изпълваше съзнанието на двете кучета, докато пееха, и те пееха и се завръщаха през Нищото назад към отвъдния свят, тичайки отново със загубената глутница, без все пак напълно да забравят и онова двукрако реално божество, чието име беше Вила и което пееше с тях и ги обичаше.

— Няма причини да не направим квартет — забеляза Харли Кенън и се присъедини към тях.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.